Miroslav Sehnal / Břetislav Uhlář

HODINU V NEBI

(Ne)konečné šupy s andělskými hňupy

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být přenášena nebo reprodukována bez předchozího písemného souhlasu držitele práv.

Miroslav Sehnal / Břetislav Uhlář

HODINU V NEBI

Sazba: Dušan Žárský

Ilustrace: Dana Hrudníková

Vydal Dušan Žárský – ŽÁR, www.zar.cz

Vydání druhé, v elektronické podobě a v ŽÁR první

v roce 2014

ISBN: 978-80-86725-35-2

HODINU V NEBI

Jelo se mi docela dobře, silnice byla prohrnutá, po obou stranách ji lemovaly vysoké hradby natlačeného sněhu. Opisovala zvlněnou krajinu, podobala se kasematům středověkého hradu, korytu vyschlé řeky se zbytky husté břečky na dně. Nebylo vidět do stran, vysoko nahrnutý sníh vyvolával klaustrofobii, člověk snadno propadal fatální představě zmaru, přímé cestě na hřbitov. Existujeme, protože musíme, uctíváme početí jako posvátný zázrak, lpíme na životě, jehož smysl nechápeme. Stavíme, boříme, plodíme i zabíjíme, vše s chutí, samozřejmostí a arogancí. Píšeme zákony a obcházíme spravedlnost, spolehlivě slepou jako Bůh, který nás stvořil k obrazu svému, takže si o něm nemyslíme nic lichotivého. Jsme kusy masa v solární troubě značky Země. Dusíme se ve vlastní šťávě, kořeníme penězi, kariérou, slávou a mocí v naději, že se upečeme v něco vznešeného, zasluhujícího nesmrtelnost. Cílem je cesta, jistotou smrt. Život je totéž, co umírání. Hrozné! Můžeme o tom diskutovat, můžeme s tím i nesouhlasit, ale to je tak všechno, co s tím můžeme udělat. Járové Cimrmanové, Bludní Holanďané, jízliví vtipálci s chabým smyslem pro humor. V kosmu družice, na kopcích antény. Podél silnic dopravní značky a v autech navigace. Cesta je komfortní cíl.

Jel jsem do Oder, bezvýznamného městečka v nitru Moravské brány. Tísnilo se nenápadně v úžlabině mezi jesenickými vrchy, obtékanými plytkou kamenitou říčkou. Poznával jsem domy s šedivými fasádami i nevelké, svažující se náměstí s morovým sloupem, radnicí a zanedbaným hotelem Max. Tady se vdávala Helena. Na sedlové střeše se vrstvil sníh, obrovský val trčel na jejím okraji a prohýbal zrezivělý okap, z něhož visely tlusté dlouhé rampouchy. Brzy povolí, uvolní lavinu sněhu a ledu, která z výšky zasype chodník. Lidé tudy lhostejně procházeli, jen občas, aniž by se zastavili nebo uhnuli stranou, zvedli ke střeše oči.

„Katastrofa!“ říkali si rozhořčeně. „Tohle určitě zláme někomu vaz!“ Pokračovali v cestě, jako by se jich to netýkalo, přesvědčení, že projdou. Jen starší žena zůstala stát, s hrůzou v očích hleděla vzhůru.

„Proboha, proč se s tím nic nedělá?“ stěžovala si kolemjdoucím lidem. „Vždyť to někoho zabije!“ Couvala se zakloněnou hlavou až k okraji chodníku, na zledovatělém obrubníku jí uklouzla noha, zavrávorala a plácla sebou do špinavé břečky. Z ruky jí vylétla kabelka, dopadla obloukem na mřížku kanálu.

„Sakra, babko, kam čumíš?!“ zařval na ni řidič z okýnka stříbrného fordu. „Málem jsem tě přejel!“

Poklepal si na čelo a kroutil nechápavě hlavou.

Žena se odrážela rukama, klouzala po zadku zpátky na chodník. Seděla teď přímo pod převisem z rampouchů a zledovatělého sněhu, bolest v kotníku jí vehnala do očí slzy. Sténala a prosila o pomoc.

Od morového sloupu ji pozoroval mladík v upnuté bundě, ve vteřině se rozhodl, stáhl si na oči pletenou čepici a vyrazil. Klouzal po tvrdém sněhu, jako kdyby bruslil, nad kanálem se shýbl pro kabelku, popadl ji a prchal dál.

Žena překvapeně zalapala po dechu, na okamžik necítila bolest.

„Zloděj!“ ječela. „Chyťte ho!“

Od radnice se blížil hladce oholený elegán, slyšel křičet ženu a viděl utíkajícího mladíka, nezadržel ho, jen se za ním ohlédl. S rukama v kapsách došel ke stařeně, chvíli rozmrzele váhal, nakonec jí pomohl vstát.

„Je vám něco?“ zeptal se otráveně.

„Ukradl mi kabelku!“ ukázala směrem, kde mladík zahnul do postranní uličky.

„Co noha?“ zajímal se muž. „Můžete se postavit?“

„Čert vem nohu!“ vřískala. „Chyťte toho hajzla!“

Hroty rampouchů trčely nad jejich hlavami jako lesklé obelisky, ledové memento mori, hrozba, která už nebyla důležitá.

Někde tady žila i Marie. Dávno jsme se rozvedli, a nebýt Heleny, která si usmyslela, že ji musím vést k oltáři, patrně bychom se už nikdy nesetkali. Nepřekonatelný odpor. Uvedla to ve své žádosti o rozvod, důvod, který mě bytostně ranil. Ulpěl mi ve vědomí jako nesmytelná špína, do masa vypálený cejch. Vrátil jsem se od soudu a vrhl se pod sprchu. Drhl jsem si celé tělo, až mi zrudla kůže, ale pocitu ponížení jsem se tím nezbavil. Přidala se k němu bezmocnost a deprese. Připadal jsem si znásilněný, zbavený hrdosti a cti. Zoufale jsem hledal způsob, jak na Marii zapomenout, ale nešlo to. Vídal jsem ji i ve svých snech, přál jsem si, ať se omluví a vezme svá slova zpátky.

Mohli jsme se potkat na pohřbu strýce Vaška, myslel jsem, že si s ní konečně promluvím, ale přijela místo ní Helena. Když jsme se s Marií rozváděli, nechodila ještě do školky. Buclíček s faldíky na zápěstí, prostě dítě jako každé jiné. Pochopila, že ji po letech nepoznávám, nechala mě v nevědomosti, zosnovala bizarní hru. Koupil jsem jí svatební šaty a přijal pozvání do Oder. Přijel jsem v domnění, že se narychlo žením, a stal jsem se otcem, který vdává dceru. (Všechno jsem popsal v Hodině pod drnem, tak si tu knížku někde sežeňte.)

Svatební hostina byla v hotelu Max, bezkonkurenčně nejlepším, protože jiný ve městě neexistoval.

Dlouho jsem se nezdržel, ale dost na to, abych potkal Filipa. Bylo mi trapně, nevěděl jsem, co říct. Otec a syn – dva cizí lidé. Spojovalo mě s ním jen jeho příjmení.

„Poslyš, ty jsi ale vyrostl!“ řekl jsem s přehnanou bodrostí, což bylo všechno, na co jsem se zmohl.

Zdvořile se pousmál a šel si vzít jednohubku.

Pozoroval jsem nenápadně Marii, čas jí na kráse příliš neubral, jen ji malinko přeskupil. Byla teď míň ohnivá, a víc elegantní. Marie, má ideální žena. Mohl jsem si s ní konečně promluvit, uskutečnit, co jsem si mnohokrát představoval. Nenašel jsem odvahu, nevěděl jsem, jak začít. Všechno, co jsem si připravil a tisíckrát v duchu opakoval, mi připadalo najednou hloupé. Potlačil jsem zbabělost a šel se s ní aspoň rozloučit.

Helena si všimla, jak jí podávám ruku, zvedla se rychle od stolu a zamířila k nám.

„Loučíte se jako dva diplomaté!“ smála se. „To si nedáte pusu?“

Marie mě políbila na tvář, rty měla stejné, jaké jsem si pamatoval, teplé a měkké. Přesně takové jsem miloval.

„No tohle?!“ mračila se žertem Helena. „Copak jste soudruzi?! Tomu říkáte pusa?!“

Marie zvážněla, odhrnula si z čela ofinu. Vypadala najednou přísně.

„Starej se raději o Aleše!“ ukázala bradou na ženicha. „Nezdá se ti, že nějak moc pije?“

„Jeho problém!“ pokrčila Helena rameny. Vzala mě kolem pasu, přitiskla se ke mně bokem. Zadívala se vyzývavě na Marii. „Za pár dní je Silvestr… Můžu pozvat taťku na oslavu?“

Marii to zaskočilo, byla zmatená, těkala pohledem, jako kdyby s ní někdo zatočil.

„Já nevím,“ koktala. „Třeba už něco má…“

„Nemá!“ dupla Helena podpatkem. Přiměla mě, abych se jí díval do tváře. „Přijedeš… Řekni, že ano!“

Sklopil jsem plaše oči, musel jsem vypadat jako žebrající mnich.

„Pokud nebudu překážet…“ mnul jsem si rozpačitě ruce.

Uvědomil jsem si, že vydírám, nedokázal jsem na rovinu říct, že s radostí přijedu. Kousl jsem se do jazyka, ale bylo už pozdě. Zpátky se to vzít nedalo.

„Senzace!“ jásala Helena.

Marie se ke mně nenápadně přitočila.

„Pokrytče!“ špitla mi do ucha. Přidala pohled, jehož význam jsem se raději nesnažil pochopit. Musel bych ho pokládat za urážku na cti.

Helena mě doprovázela ke dveřím, cestou mi vysvětlovala, jak najdu něco, co jsem neměl nikdy ztratit. Dům, kde bydlela má rodina.

„Projedeš Odry a pak pořád do kopce. Asi tři kilometry. Kopci se říká Veselský, vesnici Veselí a u nás je veselo. Tak přijeď, bude sranda!“

Poslouchal jsem navigaci a všímal si značek. Jednou z nich byl ukazatel s nápisem VESELÍ. Silnice míjela odpočívadlo, stála na něm jen stará škodovka se splasklými pneumatikami, notně zavátá sněhem.

Možná ji tu majitel odstavil už v létě, zaparkoval a šel si koupit nové auto. Kousek dál byl malý most přes zamrzlý potok, za ním silnice pokračovala vzhůru smrkovým lesem, ale nebyl jsem si tím jist, všude ležel sníh, souvislá běloba bez jediné stopy. Navigace mě ujišťovala, že jedu správně, o stavu sněhu mlčela.

Zastavil jsem a vystoupil, motor jsem nechal spuštěný, pro jistotu jsem zatáhl ruční brzdu. Ze sněhu před mostem trčel sloup s dopravní značkou, pokrytou jinovatkou. Spleť drobných krystalků ledu a sněhu připomínala plíseň, bující v miniaturních důlcích drsné reflexní barvy. SILNICE SE V ZIMĚ NEUDRŽUJE. A je to tady!

Vrátil jsem se k autu, vypnul motor, ze zavazadlového prostoru jsem vytáhl kufr s košilemi, svetrem, oblekem, trenýrkami, pyžamem, zubním kartáčkem, lahví šampaňského, nakládanými křepelčími vajíčky, konzervou šunky, třemi skleničkami kaviáru, uzeným lososem a s asi tuctem nejrůznějších silvestrovských petard. Byl to velký kufr, opatřený kolečky, což v dané situaci nebyla žádná výhra.

Zamkl jsem auto a nechal ho stát vedle škodovky, ztrácející se až po okna v závěji. Kufr byl z plastu, a nebýt koleček, která drhla a nabalovala na sebe hroudy sněhu, mohl jsem ho za sebou pohodlně táhnout jako dětské boby. Hodily by se mi sněžnice, bez nich jsem se bořil až po kolena do závějí, nechával jsem za sebou hluboké stopy, jediné, které se tu vyskytovaly. Stále jsem se ohlížel, pokaždé jsem na svém autu spočinul lítostivým pohledem. Zdálo se mi, že naříká, volá mě zpět, kňučí jako starý, opuštěný pes, zrazený svým pánem.

„Co to dělám? Kam jdu? Tohle přece nemůžu přežít!“

Mluvil jsem nahlas sám se sebou, zmítán zbabělostí Matěje Broučka i odhodláním Roalda Amundsena. Schizofrenii mi nabourával sedlák Dubský, v obou hemisférách mozku mi nepřetržitě dunělo jeho bušení pěstí do stolu. Roztrojení osobnosti. Ani jako blázen nemůžu být normální!

Furiant s polárníkem vítězili, hnali mě vzhůru Veselským kopcem, na kterém jsem neviděl nic legračního, opodstatňujícího jeho název. Byl to obrovský krtinec metamorfovaného jílu a prachu, břidlice, kvůli které ho lidé (možná zvesela) na několika místech provrtali a nadělali v něm spletité chodby.

Kutali v nich naposledy před válkou, dnes jsou štoly zazděné nebo alespoň zatlučené trouchnivějícími deskami s výstražnými cedulemi VSTUP ZAKÁZÁN.

Lidé zákaz respektují, vlastně spíš nemají důvod, proč by do páchnoucích děr lezli.

Stoupal jsem úzkou silnicí, kterou jsem pod sněhem zpočátku jen tušil. Od místa, kde ji z obou stran obklopoval les, se mi šlo pohodlněji. Sníh ležel jen v příkopech, hodně ho zachytily větve vysokých smrků.

Jejich špičky se prohýbaly pod kupovitými nánosy, připomínajícími exotické epifyty bílého mechu. Cesta mířila vzhůru v pravidelných serpentinách, připadala mi nekonečná, obklopovalo mě děsivé ticho, vzduch byl podivně hustý, prosycený vlhkou šedí, podobnou hnijícímu mléku. Čas se zastavil, větve stromů, obtěžkané sněhem a námrazou, se pnuly bez pohnutí nad silnicí jako zkamenělá chapadla pravěkých nestvůr. Plevelné keře se zbytky mrazem zčernalého a svraštělého listí připomínaly fosílie neznámého hmyzu. Jako bych překročil hranice věčnosti, v níž jsem byl odsouzen navěky bloudit. Kufr mi padal z ruky, zkusil jsem ho nést na zádech, ale příliš jsem si tím nepolepšil. Byl tuhý a neforemný, tlačil mě do lopatek a nutil jít v nepohodlném předklonu. Napadlo mě, že jsem zabloudil, vydal jsem se cestou, která nikam nevede. Mířila do mlhy přede mnou a v mlze za mnou mizela. Z nicoty jsem vyšel a do nicoty kráčím, nelze se vrátit, musím jít dál, vzhůru k věčnosti sadistického Boha.

Nepropadal jsem panice, šlapal jsem odevzdaně po zvětralém asfaltu, většinou hladkém a kluzkém, jen místy, kde byl les řidší, zavátém hlubokým sněhem.

„Dobře mi tak!“ funěl jsem při každém klopýtnutí.

Nebyl v tom vztek, spíš tvrdošíjnost a odhodlání. Kráčel jsem do minulosti, hledal, co jsem neměl nikdy ztratit. Žádá – li si prozřetelnost oběť, bude ji mít!

Okolní stromy, jejichž vrcholky halily sněžné kápě, trčely nade mnou jako Bratrstvo z Pochodu kajícníků, děsivé sartenemské Le Catenacciu.

„Moje vina!“ mumlal jsem pateticky.

Ohnutý až k zemi, kufr na zádech jsem třímal oběma rukama jako velký, těžký kříž. Ztrácel jsem naději, že mě tato cesta skutečně někam zavede, ale najednou mi to nepřipadalo důležité. Nebylo podstatné kam, ale proč. Filip a Helena. Nejhmatatelnější důkaz, že jsme se s Marií opravdu milovali. Vytěsnil jsem je z vědomí, pohřbil v sobě jako cosi podružného, nijak nesouvisejícího s mou bolestí. Jen kvůli Marii, jejímu nepřekonatelnému odporu, jsem se sžíral lítostí a steskem. Jestli se opět mineme, zůstane mi jistota, že jsem se tentokrát opravdu snažil. Nemůžu zabloudit, už dávno bloudím.

Les končil, silnice se přestala klikatit. Mírným stoupáním vedla zpříma na vrchol kopce, k horizontu, kde se ztrácela v mlze. Jako by ji v těch místech pohlcovalo nebe. Z obou stran byly jen zasněžené louky, ostrý vítr z nich zvedal krystalky ledu. Vířil je nad krajinou jako stříbrné konfety, obrovská mračna třpytivého prachu, která hnal v divokém reji kamsi do údolí.

Louky byly vyfoukané, téměř bez sněhu. Bílou planinou jako kdyby prostupovala rez, na mnoha místech bylo vidět ostrůvky zmrzlé trávy. Stál jsem na vrcholu Veselského kopce, holém a oblém, rozděleném silnicí na dvě téměř pravidelné půlky. Připadal jsem si jako blecha na božím zadku, obklopoval mě mlžný opar, kombiné z průsvitného týlu. Silnice mizela pod valem sněhu, obrovskou boží kostrčí, vrostlou do měkkých závějí, buclatých polštářů bílého tuku.

Jsem v prdeli.

Zavřel jsem oči a šel odhodlaně dál, připadal jsem si jako v pohádce o hloupém Honzovi, jdi a neohlížej se, jinak zkameníš! V zoufalství jsem uvěřil, že se závěj na poslední chvíli rozestoupí, nechá mě projít, ustoupí, jako Mojžíšovi ustoupilo moře. Zabořil jsem se po stehna do sněhu, vrtěl jsem divoce koleny, natřásal se a škubal sebou jako v agonii, ve smrtelném sevření neviditelného predátora. Neudržel jsem na zádech kufr, sklouzl mi po lopatce a těsně po mém boku se zabořil hranou do závěje. Mírně se nachýlil, čněl ze sněhu jako náhrobek. Otřásla mnou zimnice, tvář mi ztuhla v mrazivém závanu větru. Dýchl na mě Azrael, ledovou rukou mi osahával duši. Uslyšel jsem z výšky krákání havranů, kroužilo jich nade mnou celé hejno.

Zaklonil jsem hlavu a zavřel odevzdaně oči. I cesta může být cíl.

Azrael se blížil, vnímal jsem zřetelně závany jeho křídel. Necítil jsem paniku, jen klid a smíření. Jako by mnou prostupovalo hřejivé záření, energie předků, duše všech mrtvých zdejšího kraje. Něco mi šeptali, promlouvali ke mně zastřenými hlasy, konejšivě a přátelsky. Nemělo to význam, byla to spíš směsice tónů, ale já jim rozuměl, věděl jsem, že mě vítají. Odhmotnil jsem se a vznesl, neplul jsem nad loukami a lesy, krajina se stala mou součástí, prostoupila mnou, naše energie se vzájemně promísily. Prusové, Češi, Slezané a Valaši, všichni více či méně dávní obyvatelé Veselského kopce tvořili společnou papilární linii. Obklopilo mě uklidňující namodralé světlo, prosakovalo mi víčky a vnikalo zřítelnicí pozvolným vzlínáním až do mozku. Otevřel jsem pomalu oči, obloha nade mnou byla průzračně modrá. Jiskřila miniaturními stříbrnými záblesky, zmrzlými molekulami vody, odrážejícími sluneční paprsky. Mlha se jako zázrakem rozptýlila, klesla hluboko do údolí, jen její nepatrné zbytky, připomínající cáry lehkého saténu, halily zalesněné úbočí kopce. Naskytl se mi pohled jako z Ladových obrázků, díval jsem se do nitra Moravské brány, nádherného přírodního úkazu. Tajil se mi dech při představě stáda mamutů, táhnoucího průsmykem podél Odry, čas ztratil význam, scenerie byla věčná, jen se v ní střídali pomíjiví hosté. Potrhaná mlha se scukla do bílých obláčků, které hnal vítr pomalu údolím jako honácký pes zatoulané ovce. Stál jsem vysoko nad nimi a připadal si jako na božím trůnu, měl jsem pod nohama nebe i zem, kolem byl oslnivý blankyt, protkaný fosforeskujícím spektrem. Tohle je místo, kde mohou žít jen Andělé.

Projelo mnou zachvění, uctivá bázeň. Opatrně jsem vzhlédl, Azrael se proměnil v hejno havranů.

Vypadali mírumilovně, netečně kroužili mrazivým vzduchem. Závěj, v níž jsem až po pás uvízl, kousek dál končila. Všiml jsem si, že jsem se jí mohl snadno vyhnout, stačilo přeskočit příkop podél cesty a obejít ji po louce. Tady bylo sněhu jen nepatrně, vítr ho smetl k okraji lesa, kde jej navrstvil až k nejvyšším větvím šípků a ostružiní.

Kousek ode mě, možná dvacet kroků, jsem spatřil tmavou siluetu. Nehybnou postavu, podobnou zvětšené figurce z nějaké stolní hry. Ležela na bílé planině jako na obrovském prostěradle, při letmém pohledu si ji šlo splést s pohozenou suchou větví. Rozbušilo se mi srdce a s každým krokem, kdy jsem se k postavě přibližoval, tlouklo stále divočeji. Nemýlil jsem se.

Azrael tu opravdu byl.

Rachitický muž, ruce i nohy měl rozhozené do stran. Bledou tvář, posetou fialovými žilkami, upíral nehybně k obloze, na které kroužili havrani. Vypadal jako převržená plastika Kráčejícího muže, leptosomní kostlivec, bronzový odlitek Giacomettiho představy.

V obličeji, pod svitkem téměř průsvitné kůže, jako by neměl jediný sval. Vyčnívající lícní kosti, hranatá čelist a propadlé skráně se strništěm rezavých vousů budily děs i respekt. Oči měl široce otevřené, civěl vzhůru bez jediného mrknutí. Nejspíš tu ležel už od včerejší noci, možná i mnohem déle. Mráz ho pomalu mumifikoval, krev v žilách změnil v ledový prach, tváři dal vzezření kamenné sochy. Mátly mě jen oči.

Nebyly jasné, ale ani kalné, něco mi na nich připadalo zvláštní, ale nevěděl jsem proč. Kvůli těm očím jsem se nad mužem opatrně sklonil a chystal se mu nahmatat na krku tepnu.

„Blbče!“ obořil se na mě dřív, než jsem se ho stačil dotknout. „Tos posral!“

Lekl jsem se a uskočil.

„Promiňte! Myslel jsem…“

„Jdi do prdele!“ vztekal se. „Vyplašils je! Za chvilku by po mně šli!“ Oči měl stále nepřirozeně vypoulené, mrtvolně strnulé, ani jedinkrát nemrkl. Charón. Jako kdyby sestoupil z klenby Sixtinské kaple. „Parchanti nenažraní!“ šermoval rukama a ukazoval k obloze.

„Teď už si netroufnou! Jsou mazaní!“ Pomalu se posadil, z náprsní kapsy špinavé bundy vytáhl placatou lahvičku s rumem. „Co chceš?!“ štěkl nepřátelsky.

Bylo mi trapně a cítil jsem se provinile.

„Nezlobte se,“ koktal jsem, „ale vypadal jste jako mrtvý…“

Odšrouboval uzávěr a pořádně si lokl. Tvář se mu zkřivila odporem.

„Vole!“ odkašlal si. „Dyť o to přece jde!“ Chystal se lahvičku vrátit do kapsy, zarazil se, chvíli zvažoval, jestli mi má nabídnout. „Známe se?“ rentgenoval mě pohledem. „Neznáme!“ odplivl si. „Tak co otravuješ?!“

„Chtěl jsem vám pomoct,“ omlouval jsem se. „No řekněte, co byste na mém místě dělal vy?“

Vrazil si lahvičku zpátky pod bundu.

„Šel bych do piče!“

Z výšky k nám dolehlo několikeré havraní zakrákání.

„Slyšíš je?“ zvedl výstražně prst. „Před setměním jsou troufalejší…“ Rychle si lehl, trefil se přesně do důlku, který už před tím vytlačil do sněhu svým tělem.

„Tak pojďte!“ mumlal nadrženě. „Zkuste si zobnout!

Uhryznu vám palice!“

Stále jsem měl pocit, že nemohu jen tak odejít.

„Co je?!“ zvedl se na lokty. „Máš snad problém?!“

Rty měl promodralé a rozpraskané mrazem.

„Klid!“ ustupoval jsem. „Jako kdybych tu nebyl…“

Pozoroval, jak se ze závěje snažím vyprostit kufr.

„Příště jeď autobusem, turisto!“ posmíval se mi.

Znehybněl, vypoulené oči upíral k šeřící se obloze.

Trpělivě číhal, cosi silného ho k tomu ponoukalo.

Možná Bůh.

Slunce se propadlo mezi kopce, nebylo už skoro vidět. Vystřelovalo k obloze oranžový půlkruh světla, gloriolu s množstvím barevných paprsků, klikatých nitek, které na potemnělé nebeské klenbě vytvořily sérii zářících prasklinek. Krajinu zahalila šedivá inverze, okolní kopce ztrácely obrysy, jako by je čísi pečlivá ruka přikrývala na noc mikrotenem.

V dálce jsem spatřil dům a hned za ním další, sedlové střechy pokryté břidlicí a komíny z neomítnutých cihel, chráněné plechovými stříškami, obtékanými kouřem. Z některých čněla torza korouhviček, většina byla už dávno nefunkční, jen opravdu silný vítr dokázal některou z nich pohnout a s nepříjemným zaskřípěním otočit její směr. Nic, žádný náznak života, jen neuvěřitelné ticho. Zakleté království. Prostor, čas, bdění a snění splynuly v neměnnou realitu.

Minul jsem ceduli s nápisem VESELÍ. Cesta za ní byla prohrnutá, vysypaná drobným štěrkem, ostrou zatáčkou mířila dál vesnicí. Před kostelem se rozšiřovala v nevelkou náves, od které mířily vyšlapané pěšinky k brankám v dřevěných a drátěných plotech, k zahradám kolem domů s průčelími, prokládanými práchnivějícími masívními trámy a s kastlíkovými okny s rozpadajícím se štukovým zdobením. Na věži kostela byly obrovské hodiny, prorezivělý ciferník jen s jednou ručičkou, namířenou přes cestu k hospodě. Čas dávno neukazovaly, pouze směr k světskému pokušení, nástraze škodolibého Boha. Z otlučené omítky hospody i kostela čněly bytelné háky, napínající přes náves ocelové lano, v jehož středu se v mírném větru komíhala obrovská zářivka veřejného osvětlení. Oranžový kužel světla se pohupoval vláčně ze strany na stranu, jako kdyby ometal sníh, posetý sazemi, vyvrženými z čadících komínů. Lano ve mně vyvolalo představu spojení světského a duchovního světa, mohlo být pupeční šňůrou, v níž proudí krev oběma směry, ale i znakem sváru, symbolem věčného přetahování se o duše smrtelníků. Vitráže kostela byly potemnělé, okna hospody naopak zářila. Lákala i velká reklamní cedule se svítícím půllitrem piva a nápisem RADEGAST. Ježíš nebo Svarožic, aspoň jeden vždycky bdí. Modleme se!

„Čekej před kostelem nebo v hospodě,“ nabádala mě Helena, když jsem jí před odjezdem telefonoval.

„Raději v hospodě, ať nezmrzneš. Martička na Silvestra určitě otevře. Buď tam kolem osmé a navoň se!

Vyzvedne tě mamča! Čau!“

Pohlédl jsem na hodinky, do osmi zbývala ještě spousta času. Na zábradlí, lemujícím chodník před hospodou, visela plastová cedule s vybledlým nápisem FOR SALE.

Dýchlo na mě teplo, sálající z mohutných litinových kamen, podobná jsem viděl jen ve filmech pro pamětníky. Čtyři stoly, pokryté zelenými ubrusy, výčepní pult se dvěma stříbrnými pípami, řada půllitrů v regále zpola prosklené skříně a spousta kulatých kartónových podnosů. Všechno s logem Radegast.

Bůh je firma jako každá jiná.

Usedl jsem na židli, pamatující zadek místního fojty, nad hlavou mi visel lustr z vyřezávané překližky a jeleních parohů, ze stěn trčela bidla s vycpanou sojkou, bažantem, koroptví, poštolkou, strakou a sovou.

Zeď nad kamny zdobila kůže z divokého prasete, jedno kopýtko bylo odchlíplé od omítky a v horkém vzduchu, stoupajícím od kamen ke stropu, se chvělo jako v posmrtné křeči. Nad dveřmi do kuchyně měla své místo zarámovaná fotografie generálního tajemníka ÚV KSČ a prezidenta Československé socialistické republiky Gustáva Husáka.

Vyprskl jsem smíchy.

Hostinská v krátké černé sukni a bílé zástěře s velkou kapsou na portmonku okamžitě zpozorněla.

„Co se křeníte?“ zamířila ke mně od výčepního pultu. „Připadám vám směšná?“

Byla mladá a krásná, kudrnaté rezavé vlasy jí při chůzi bičovaly ramena, zlehounka, jako zpěněný mořský příboj. Kolem zelených očí měla drobné světlé pihy, které její tváři dodávaly rozkošně nezbedný výraz.

„Směšná? Kdepak!“ ujistil jsem ji teatrálně. „Vy jste naprosto dokonalá!“

Fascinovala mě její rudá halenka s úzkými ramínky, hluboký, sedlový výstřih a drobné černé knoflíky, od nichž se táhly proužky našponované látky. Nepotřeboval jsem fantazii, abych si za průsvitnou tkaninou představil bujná, pevná ňadra. Až mě překvapilo, že je v hospodě prázdno. Čekal bych nával vymydlených štamgastů, lačnících urvat kousek její přízně, dýchat s ní alespoň společný vzduch.

„Neříkejte,“ změřila si mě podezíravým pohledem, „že by lichotník?“ Pozvedla varovně obočí. „Bacha, nejsem vesnická husa!“ Zavadila pohledem o můj kufr. „Tak co prodáváte? Kosmetiku nepoužívám a pojistit se nechci.“

„Zamyslete se,“ nabádal jsem ji. „Je Silvestr. To mají volno i pojišťováci.“

Strčila pod pípu půllitr, z kohoutku se vyvalil proud bílé pěny, měnící se na dně v mok barvy jejích vlasů.

„Na výletě tu nejste. To mi nenamluvíte.“

Vzpomněl jsem si na ceduli před hospodou.

„Třeba kupuji. Hospůdka uprostřed nebe, kdo by odolal? Taková na prodej často nebývá. Svérázná, útulná…“ Zastavil jsem se pohledem na portrétu posledního komunistického prezidenta. „Jen ten Gustík to tu trochu kazí…“

Odřízla z půllitru pěnu, než ho postavila přede mě na stůl, podsunula pod něj papírový podnos.

„Husák nebo Havel… Tady je to šumafuk!“

Zůstala stát naproti mně, opřela se o vedlejší stůl, vzápětí se na něj posadila. Krátká sukně se jí vykasala až do poloviny stehen.

„Lepší by byl vycpaný,“ prohlížel jsem si zamyšleně vybledlou fotku v oprýskaném zlatém rámečku.

„Jako ta ostatní zvířátka. Ale jinak paráda! Vážně, líbí se mi tu!“ Nelhal jsem, cosi zvláštního do mě vlévalo pohodu a smíření. „A jak je vidět,“ obrátil jsem se k hostinské, „žijí tu i krásní Andělé… Vy budete nejspíš Martička, mám pravdu?“ Nemusel jsem hádat, její jméno jsem si pamatoval z rozhovoru s Helenou.

„Jak to víte?“ vytřeštila oči. Zarazila se, pohlédla mi do tváře. „Jste snad můj otec? Blbost!“ mávla rukou.

„Kdo vlastně jste? Turista ne, to byste šprechtil…“

„Cože bych?“ žasl jsem.

„Arbajt, frau, vas is das… Prostě šprechtil! Sem jezdí jen Němci.“

Kroutil jsem nevěřícně hlavou.

„Teď mě trochu lakujete,“ ušklíbl jsem se. „Vážně jste tak světoví?“

Zvedla dva prsty, jako že přísahá.

„Nelžu! Uvidíte zítra. Jezdí na Nový rok nebo na Dušičky. Někdy jich je i celý autobus!“

„Máte to tu hezké,“ připustil jsem, „ale přece jenom… Centrum lázeňství to není. Němci jsou zhýčkaní. Potrpí si na komfort.“

„Tihle jsou jiní!“ vyhrkla. „Bývalí Sudeťáci. Zaparkují před kostelem a vzpomínají na své předky. Zajděte si na hřbitov, je to tam samý Helmut!“

„Aspoň vám udělají tržbu,“ pokrčil jsem rameny.

„Když se rozteskní, potřebují to zapít…“

„Blázníte?“ poklepala si na čelo. „Našinci by mě sežrali zaživa! Všechny baráky tady patřívaly Němcům. Dnes jsou to jen barabizny, ale stejně… Nikomu se je nechce vracet. Když přijedou Němci, dědina je jak po vymření. Všichni jsou zalezlí doma a zamčení na pět západů. Já musím mít taky zavřeno. Nesmím jim prodat ani čaj, to bych měla utrum. Už by mi sem nevkročila ani noha.“

Chvíli jsem na ni nevěřícně zíral.

„Děláte si legraci?“ vydechl jsem ohromeně. „Vždyť je sedmdesát let po válce! Dnes se bojíme bin Ládina.

Hitler je kaput. S Němci už dávno čestně kolaborujeme. Jsou to přátelé, mají nás rádi.“

Zavrtěla hlavou a našpulila štítivě pusu.

„Tihle ne!“ otřásla se odporem. „Sudeťáci nás nenávidí!“

Zamrazilo mě, slyšet z jejích úst něco tak absurdního mi připadalo zvrhlé. Proboha, kdo do ní nakydal ty bláboly?

„Němců se bát nemusíte,“ dělal jsem jí osvětu. „Nic po nás nechtějí. Jezdí se jen dívat.“

Odfrkla si jako vzpurná klisnička.

„To určitě! Měl byste je vidět! Ty jejich ksichty, když očumují baráky! Beztak nás pomlouvají, že se o ně nestaráme. Mají pravdu, ale co je jim po tom?! Jsou přece naše! Kdepak, ti kdyby mohli, tak nás odtud vyženou. A jak provokují! Vždycky než odjedou, vytáhnou plechovičky a naberou si do nich za kostelem hlínu. Je normální, aby tak někdo tesknil, a přitom nic nechtěl?“

„Já nevím,“ hledal jsem opatrně slova, „ale někteří lidé to dělají. Z pláže si přivezou trochu písku nebo mušlí…“

„Teď jste to trefil!“ zvolala vítězoslavně. „Někteří! Jenže Sudeťáci to dělají všichni!“ Poposedla, starý stůl pod ní zaskřípěl a malinko se nachýlil. „Ale co,“ pohodila hlavou, „mně je to fuk! Klidně jim tuhle špeluňku vrátím. Ať mi zaplatí dovolenou na Kanárech a můžou si tu hospodařit. Já na rozdíl od nich brečet nebudu. A taky jsem se tu narodila. No bóže!“

Od kamen k nám dolehlo několikeré zapraskání hořících polen. Generální tajemník ÚV KSČ a prezident Československé socialistické republiky Gustáv Husák se z obrázku potutelně usmíval. V místě, kde měl oči, se na skle srazilo pár kapek páry. Jako by se mu dojetím orosily brýle.

„Myslíte to vážně?“ zeptal jsem se nevěřícně. „Vy byste tu hospodu klidně vrátila? Přece jenom… Taky už tu máte své kořeny.“

„To jako dědka?“ ušklíbla se. „Tak to jsou fakt kořeny! Kdyby sám nenatáhl bačkory, nejspíš bych ho zabila. Chlívák a ožrala, nic jinýho!“ Obličej jí zdeformovala křeč, silné zhnusení. Dost srozumitelné, abych pochopil.

„Valach!“ vydechla s odporem. „Oplzlý křupan!“

Srolovala rty, jako kdyby si chtěla odplivnout. „Stařenku utrápil, ještě než přivandroval sem. A moje matka?

Ta před ním utekla, sotva jsem se narodila. Beze mě! To jí nikdy nezapomenu! Prý mi šla do Oder koupit sunar, a už se nikdy nevrátila. Nemám ani její fotku. Takové tu mám kořeny!“ Oklepala se jako štěně vytažené z vody. „Dost! Nechci vás tím otravovat. To jen, abyste věděl, že mi tahle hospoda k srdci až tak nepřirostla.

Jo, narodila jsem se tu, ale hrdá na to nejsem.“ Setřásla si z nohy dřevák s tlustou korkovou podrážkou, nártem si přisunula židli a opřela se o ni bosým chodidlem. „Vy se mi líbíte,“ mrkla na mě. „Vám bych to tu prodala. Rozhodně raději než Němcům. Tak co, jste pro?“ Pohupovala kolenem a zvětšovala tak úhel mezi svými stehny. Seděla na stole, klín tak měla téměř ve výšce mých očí. Nebyl jsem si jist, jestli měla kalhotky, ale spíš ne, podprsenku nenosila určitě. Znejistěl jsem a vyschlo mi v krku. Všimla si, jak jsem naprázdno polkl, pobavilo ji to a chovala se pak ještě vyzývavěji. Vzpomněl jsem si na Základní instinkt, nebyla tak obratná jako Sharon Stoneová, ale stejně svůdná a víc přirozená. Na okamžik jsem uvěřil, že mě opravdu svádí.

„Jestli je dovolená na Kanárech vaše konečná cena, tak si s vámi klidně plácnu!“ natáhl jsem k ní ruku.

Pohladila si bok a dívala se mi přímo do očí.

„Co to na mě hrajete?“ usmála se. „Máte sice kvádro, ale Němec nejste. Tak proč si myslíte, že stejná nabídka platila i pro vás? K vám soucitná být nemusím. Vás tu na hřbitově žádný Helmut nečeká…“

„Ale to si protiřečíte!“ namítl jsem.

„Já vím,“ usmála se. „A vadí to?“

Zorničky měla rozšířené jako v horečce. Dva lesklé černé ostrůvky uprostřed zeleného rybníka s množstvím drobných jisker, připomínajících kvetoucí mech. Jako kočka, vyhřívající se v odpoledním slunci.

Srazila kolena a seskočila ze stolu.

„Máte vůbec peníze?“ Špičkou dřeváku ťukla o můj kufr. „Což o to, sem by se pár tisícovek vešlo, ale budou tam? Já to vidím spíš na teplé spoďáry…“

„Žiju v moderním světě,“ nedal jsem se zaskočit.

„Počítače a platební karty. Skvělá vymoženost. V kufrech se peníze už dávno nenosí. V nebi jste o tom ještě neslyšeli?“

Přistoupila k oknu a vyhlédla na spoře osvětlenou náves.

„A kde máte auto, chytrolíne? Proč chodíte pěšky?

To my, v boží řiťce, máme aspoň na autobus!“

„S cestami je kříž,“ vzdychl jsem pateticky. „Jsou drobátko zaváté. Musel jsem nechat auto pod kopcem.“

Obrátila oči v sloup, ruce sepjala jako k modlitbě.

„Svatá prostoto! Vy nevíte, že přes každou prdelku vede rýha ze dvou stran? Od Oder je zafůjaná, ale z Bělotína ji udržujeme. Kvůli autobusu, chápete? Tak se příště zeptejte. Jezdí každou hodinu.“

„Mně to nevadí,“ pokrčil jsem rameny. „Aspoň jsem něco zažil. A ta vyhlídka! Fakt boží…“

Zamířila ke kamnům, sehnula se k držáku z tvarované oceli, vzala z něj pohrabáč a otevřela jím litinová dvířka.

„Tak to je něco jiného,“ prošťourala rošt a přiložila do kamen velké poleno. „To si budete rozumět s Jožinem…“

Nevěděl jsem, kdo je Jožin, ale bylo mi jasné, že o starostu nejde.

Opláchla si nad dřezem ruce a načepovala mi další pivo, ačkoliv jsem si žádné neobjednal.

„S vámi se bude dobře obchodovat,“ postavila přede mne orosený půllitr. „Blahoslavení nejsou lakomci…“ Sklonila se nad stůl, aby mi na účet připsala čárku. Halenka se jí prověsila pod tíhou ňader, spatřil jsem dva růžové polštářky, poseté drobnými pihami.

„Třeba se dohodneme,“ hlesl jsem přiškrceně. „Jestli navrhnete rozumnou cenu…“

Pomalu se narovnala.

„Tak jo. Něco do zítřka vymyslím. A vy si udržujte zájem. Zajděte se pokochat přírodou, ať mi nevychladnete.“ Odnesla do dřezu prázdnou sklenici, pomalu ke mně vzhlédla. „Poslyšte, vy jste mi neodpověděl…

Odkud víte, jak se jmenuju?“

„Znát Anděly je křesťanská povinnost,“ sepjal jsem teatrálně ruce. „Už dávno se k vám modlím!“

„Neblbněte!“ zamračila se. „Vážně to chci vědět!“

„Znám vás od své dcery,“ přestal jsem ji napínat.

„Mám tady rodinu.“

V zamyšlení si okusovala dolní ret.

„Nepovídejte?!“ ušklíbla se. „Jestli tu máte rodinu, tak jedině na hřbitově. A na hrobě budou už dvoumetrové kopřivy! Kdepak, vy jste tu nikdy nebyl!“

Zasáhla citlivé místo, znervózněl jsem a na okamžik se propadl do vlastního svědomí.

„Rodina žije,“ vzdychl jsem. „Mrtvý jsem já.“

Vytřeštila oči a začala se hlasitě smát.

Dveře do hospody se prudce otevřely, vešel chlap v montérkách, choulil se do vatované bundy, na hlavě měl beranici z umělé kožešiny. Dupal nohama, aby z pohorek setřásl nalepený sníh.

„Kurva, venku je zima jak v prdeli!“

„Laďošu, mírni se!“ pokárala ho Martička. „Někdo by si mohl myslet, že jezdíš s hovnocucem!“

Sundal z hlavy beranici a pleskl s ní o stůl.

„A co bys řekla ty?!“

„Na Sibiři, Laďošu. Zima jak na Sibiři!“

„Prdel nebo Sibiř, dyť je to jedno! Všechno stejná řiť!“ Žuchl z výšky na židli, letité dřevo pod jeho hřmotným tělem povážlivě zapraštělo. „Ser na to a nalij mi rum!“ bouchl pěstí do stolu. „Dvojitý, ať to má grády!“

Martička odměřila alkohol do štamprle z tlustého skla, Laďošovi ji hned neodnesla, ještě mu čepovala do půllitru pivo. Pochopil jsem, že pivo je samozřejmostí, neobjednává se, dostane ho každý, kdo vstoupí.

„V tomhle mundúru chceš vítat nový rok?“ posmívala se Laďošovi. Po očku sledovala stoupající pěnu ve sklenici. „Tady máte to svý nebe!“ obrátila se ke mně.

„Anděl jako ze žurnálu! A to si říká podnikatel!“

„Neprovokuj!“ mračil se Laďoš. „Jeden kravaťák ti nestačí?“ Sjel mě pohledem a pohrdavě si odfrkl. „To je ten princ, na kterýho čekáš?“

„Mohl by být, ale není,“ laškovala s ním Martička.

„Tenhle je tvrdolín. Už dobrou půlhodinu na něho vyvaluju stehna, a s ním to ani nehne! Sotva se podívá… Řekni, Laďošu, ty bys to vydržel?“

„Já?“ zajiskřilo mu v očích. „Copak su buzerant?!“

Martička k němu zamířila s pivem v jedné a se skleničkou rumu v druhé ruce. Při chůzi se vlnila v bocích jako manekýnka na předváděcím molu. Po půllitru stékaly drobné krůpěje vody, kapaly na podlahu jako slzy.

Koniec ukážky

Table of Contents

HODINU V NEBI

HODINU V NEBI