Miroslav Sehnal / Břetislav Uhlář

V HODINĚ SVÍTÁNÍ

(Ne)varovné čtení pro muže i ženy

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být přenášena nebo reprodukována bez předchozího písemného souhlasu držitele práv.

Miroslav Sehnal / Břetislav Uhlář

V HODINĚ SVÍTÁNÍ

Sazba: Dušan Žárský

Kresba na obálce: Adolf Born

Vydal Dušan Žárský – ŽÁR, www.zar.cz

Vydání druhé, v elektronické podobě a v ŽÁR první

v roce 2014

ISBN: 978-80-86725-33-8

HOTEL NA PŘEDMĚSTÍ

Vrátil jsem se pozdě v noci. Motor zničehonic vypověděl službu, tvrdl jsem hodinu někde u Kralup. Přijel jsem před dům a v oknech se ještě svítilo. Nevěděl jsem, co si mám o tom myslet, a napadaly mě nejrůznější věci, mezi nimi i takové, že Marie tam někoho má. Nejspíš se domnívala, že už nepřijedu, že jsem zůstal na noc v některém z levných hotelů, kde neteče teplá voda a drátěná matrace vrže při každém pohybu. Miliskuje se, zatímco já dřu jako mezek. Obešel jsem dům a čekal, že se do zahrady otevře okno, vyskočí maník v trenýrkách a s botami v hrsti, chytil bych ho prackami od oleje, těmi, co jsem si neměl kde umýt, když jsem opravil převodovku, a vytřásl bych z něj duši, ví bůh, že bych to udělal.

Jenže z okna nikdo nevyskočil, tak jsem vešel do domu, třeba jsou do sebe zažráni, neslyšeli ani přijíždět náklaďák, překvapím je a vyřídím si to s oběma.

Marie seděla na koberci uprostřed ložnice, kolem byly rozházeny velké papundeklové obaly a prkna mnoha rozměrů a tvarů. Zvedla ke mně oči, unavené, obsypané paprsky drobných vrásek, vypadaly jako sluníčka, namalovaná nemotornou dětskou rukou. Napadlo mě, že děti nekreslí slunce podle zářivého kotouče na obloze, ale podle očí svých starostlivých matek. Dívala se na mě a unavený byl i její hlas.

„Přivezli nám ložnici,“ řekla, „chtěla jsem tě překvapit, ale nedokážu to. Já tomu prostě nerozumím.“

Měla před sebou nákres montáže manželských postelí, něco si do něj tužkou poznamenala. Poklekl jsem k ní a vzal ji oběma rukama za hlavu, úplně se schovala v mých dlaních.

„Běž uvařit kávu,“ políbil jsem ji na čelo a dal se do práce.

Bolelo mě v zádech z celodenního hrbení za volantem, ale skousl jsem rty a vydržel. Chtěl jsem trpět a byl jsem rád, že trpím, měl jsem pocit, že mě bolest očisťuje, že jen tak se můžu zbavit viny, že jsem jí křivdil. Začalo svítat, dotáhl jsem poslední šroub, položil se na podlahu a zhluboka dýchal. Svaly rázem znehybněly, znecitlivěly a jako by se odlepily od kostí, připadaly mi cizí a mrtvé.

Chtěl jsem zavolat Marii, že jsem hotov, že může postele ustlat, ale neměl jsem k tomu sílu, a i kdybych ji posbíral, neslyšela by mě, usnula na gauči v obývacím pokoji.

Zůstal jsem v té slastné poloze, podobné beztížnému stavu, a probudilo mě až drnčení telefonu. Vnímal jsem ho nejprve jakoby z velké dálky, podobalo se to procitání z hlubokého bezvědomí, a když jsem konečně otevřel oči a poznal obrysy pokoje, věděl jsem, že volají z práce, a taky to, že jsem zaspal.

Už jsem nesnídal, i když stažený žaludek jsem cítil při každém pohybu, vzal jsem si do ruky suchý rohlík, v autě jsem se do něj zakousl, držel jsem ho v jedné ruce, zatímco druhou jsem ovládal volant. Odbočil jsem ze silnice ke garážím, před branou jsem zastavil a počkal, až mi vrátný zvedne závoru.

„Co se tak tváříš?“ sundal jsem nohu z plynového pedálu, abych zmírnil řev motoru. „Stalo se něco?“

„Máš jít hned ke starýmu. A připrav se na nejhorší.

Řádí jako urvaný vlečňák.“

„Ať se dá vyfotit,“ zazubil jsem se, ale do smíchu mi nebylo. Projel jsem nádvořím, zaparkoval vedle dílen, odkud bylo ke kancelářím nejblíže.

„Tak jsem tady,“ řekl jsem místo pozdravu.

Než jsem stačil zavřít dveře, udělal se v místnosti průvan, garážmistr přidržoval papíry, aby se mu nerozletěly po stole.

„Kde se, prosím tě, flákáš? Na nádraží máš naložený vlek. Volali už třikrát, jak dlouho tam míní zaclánět!“

„Zaspal jsem,“ rozhodl jsem se mluvit pravdu. „Měl jsem poruchu a přijel jsem až nad ránem. Říkal jsem nejmíň stokrát, že ta kraksna potřebuje generálku.“

Věděl jsem, že tohle zabere. Auto si už dávno odsloužilo své kilometry a oprava byla nutná. Jenže tady se spíš člověk domluví s heverem. Všichni mají před očima zakázky a ostatní jde bokem.

„No dobře,“ mírnil se garážmistr. „Pojedeš do Sloany.

Čekají tě zítra ráno. Papíry máš u dispečera. Jasné?“

Na stole se rozdrnčel telefon.

„To volají z nádraží,“ vyděsil se garážmistr. „Dělej! Ať už jsi na cestě!“

Zvedl jsem dlaň na pozdrav a vyšel z kanceláře.

Nasoukal jsem se do kabiny, několikrát jsem sešlápl akcelerátor, abych procvičil motor.

„Tak co, dobrý?“ zeptal se mě vrátný, než mi zvedl závoru.

„Jak jinak? Vždycky dobrý!“

Zařadil jsem rychlost a sevřel pevně volant.

Brzy jsem zjistil, že mám naloženo víc, než povolovala norma. Cítil jsem v zatáčkách, jak přívěs táhne celé auto ke krajnici, stačilo, abych včas neubral plyn, a byl bych koly v příkopu. Zatracená práce! Nesčetněkrát jsem jim říkal, aby vůz nepřetěžovali. Ale tentokrát si to nenechám líbit.

Až se vrátím, řeknu jim pěkně od plic, co si o tom myslím.

Blbečkové! Zadky si hřejí v teplíčku a já abych nasazoval krk. Podíval jsem se do zpětného zrcátka, byl v něm celý náklad, tlusté kmeny stromů, prvotřídní dřevo na luxusní nábytek. Přesně takový jsme si s Marií pořídili.

Bylo to zvláštní. Žárlivost se ve mně probouzela nečekaně a vlastně bezdůvodně. Nikdy jsem Marii nepřistihl, že by se zapletla s cizím mužem, rozkvétala jen pro mě a v mé přítomnosti. Přesto jsem ji podezíral. Nevěřil jsem, že může být jiná než ostatní, a ostatní, to byly ty, o kterých si vyprávěli chlapi z dílny a taky závozníci a šoféři.

Nejrůznější košilaté historky, kterým se smáli v hospodě u piva, v pátek, když konečně padla. Vlastně kvůli těm řečem jsem odmítl jezdit se závozníkem. Závozníci sedí u otevřeného okýnka, civí na silnici a pokřikují po každé sukni „Nazdar, kopretinko!“ nebo šťouchají do šoféra „Čubrň, ta má stehniska!“ Nemám chuť to poslouchat, raději si pustím rádio. Chlapi se motají kolem každé ženské, loudí a žebroní, až ji dostanou. To jsem si myslel a byl jsem rád, že jsem jiný.

Když vládl na silnici klid a volant stačilo jen zlehka přidržovat, pískal jsem si a provázela mě pohoda. Stačilo však, aby se snesla mlha nebo motor v kopci vypověděl poslušnost, a rázem jsem měl po náladě. Bolela mě hlava a vybavovaly se mi ty nejnemožnější absurdity. Něco jako teď. Tma a hustý déšť, navíc přetížený vlek, který klouže po mokrém asfaltu a v zatáčkách vynáší auto ze silnice.

Je to k vzteku. Podíval jsem se na hodinky, bylo něco po osmé, na cestě jsem byl sotva šest hodin a měl jsem už toho po krk. Sešlápl jsem spojku, snažil se přeřadit rychlost, ale páka se najednou zasekla a nešlo s ní pohnout.

Zatracená práce! Na obzoru se vynořila světla, sjížděl jsem k městu po mírném svahu, brzdy syčely, jak jsem neustále mačkal pedál. Hned za mostem přes řeku stál hotel, měl opravenou fasádu i písmena na průčelí byla nová a svítila červeně do tmy. Na parkovišti stálo jen několik aut, většinou škodovky, zasunul jsem se mezi ně se svým přívěsem a vypadal jako Goliáš v mraveništi. Vytáhl jsem bednu s nářadím, našel lucernu, připevnil ji ke kapotě tak, abych viděl ve světle celý motor. Nadával jsem, déšť mi promočil košili i kalhoty. Konečně jsem byl s opravou hotov, stál jsem na chodníku s rukama špinavýma až po lokty, z vlasů a po ušmudlané tváři mi stékala voda. Bezradně jsem se rozhlížel a hledal, kde bych se mohl umýt. Do hotelu jsem v tomto stavu jít nemohl, jak by to vypadalo, a třeba by mě dovnitř ani nepustili. Zaslechl jsem za sebou kroky, ohlédl jsem se, viděl jsem jen trup bez hlavy, protože tu zakrýval deštník.

„Nevíte, kde bych se tu mohl umýt?“

„Umýt?“ uvažovala žena, sklonila deštník a bylo jí teď vidět do obličeje. Měla krátce sestřižené vlasy a široká ústa s masitými rty.

„Šlo by to tady v hotelu, ale jak se tak na vás dívám…

Copak, měl jste poruchu?“

Přikývl jsem a ona sledovala můj pohled, byl zlostný a věnoval jsem ho autu.

„Jestli chcete, můžete jít ke mně. Bydlím naproti.“

Udělala několik kroků a myslela, že jdu za ní. Pak se ohlédla a našla mě stát na místě.

„Proč ten ostych?“ usmála se. „Klidně mě následujte.

Pomáhat šoférům je mým koníčkem.“

Šli jsme vedle sebe, ještě stále jsem váhal. Měl jsem nepříjemný pocit a ten mě svazoval.

„Koupelna je tamhle,“ ukázala rukou, když odemkla a rozsvítila v předsíni.

Zamířil jsem tím směrem, aniž bych na ženu pohlédl.

Nechtěl jsem si zapamatovat její obličej, bylo by mi milejší, kdyby splynul v záplavě anonymních tváří, které jsem v sobě nosil, ale nic mi neříkaly. Drhl jsem si ruce, spláchl špínu a znovu se namydlil. Byl jsem v koupelně zbytečně dlouho, bylo mi tam příjemně, protože jsem byl sám.

„Už jste hotov?“ ozvalo se zaklepání na dveře. „Uvařila jsem vám kávu.“

„To jste nemusela,“ otevřel jsem. „Nebudu vás zdržovat.“

„Ženám se neodporuje,“ pohrozila mi. „A svlékněte tu košili. Přežehlím vám ji. Nebo chcete odejít v mokrém?“

Klidně bych odešel i ve skafandru, hlavně kdyby to bylo hned.

„To je zbytečné. Na mně taky uschne.“

„Zase odmlouváte?“ zatvářila se káravě.

„Přece nezůstanu nahý!“

„To po vás nikdo nechce,“ usmívala se pobaveně.

„Stačí, když si svléknete košili. A mě se bát nemusíte, na plovárně jsem už byla.“

Seděl jsem na židli v kuchyni, usrkával kávu a žena ve vedlejším pokoji roztáhla žehlicí prkno.

„Budu s tím hned hotova,“ volala na mě.

Cítil jsem se báječně, rozlilo se ve mně teplo a klid.

„Zas tolik nespěchám,“ vyklouzlo mi a hned jsem se kousl do jazyka, protože tohle jsem říct nechtěl.

„Jak to? Vy dneska necestujete dál?“

„Ne,“ přiznal jsem. „Přespím v hotelu a pojedu až ráno.“

Napadlo mě, že mi ve své dobrotě nabídne nocleh, a s hrůzou jsem to čekal.

„To jste udělal dobře,“ vrátila se s vyžehlenou košilí.

„Hotel je pěkný, nedávno jej přestavěli.“

Oblékl jsem se, plátno na kůži hřálo.

„Tak a můžete jít,“ upravila mi límeček.

Byl jsem jí vděčný a nevěděl, jak to říct. Poděkovat a vypadnout mi připadalo najednou neomalené.

„Nechtěla byste se mnou povečeřet?“ zeptal jsem se, a aniž bych se o to snažil, připomnělo to nesmělou nabídku ke schůzce. Chvíli jsme na sebe mlčky hleděli, výraz v jejím obličeji se pozvolna měnil. Najednou mi nepřipadala už tak přívětivá.

„Opravdu nechci,“ zavrtěla hlavou. „Jedla jsem sotva před hodinou.“

Způsob, jakým mě odmítla, byl dokonalý. Chvatně jsem se rozloučil a vyběhl do deště. Takový trapas! Co mě to proboha napadlo? Nejspíš jsem zblbl z historek, které si chlapi v garáži každodenně povídají. Dám si studenou sprchu, to je na horkou hlavu nejlepší lék. Řidič trčí celý den za volantem jako v širém poli kůl, není proto divu, že mu občas přeskočí. Prašivé povolání. Udělal bych nejlíp, kdybych s ním sekl. Jenže co dělat? Kde vzít prachy pro banku? Hypotéka na barák, půjčka na nábytek, auto na leasing. Objedu desetkrát zeměkouli, než to všechno splatím.

V recepci, kde za mahagonovým pultem stála dívka v hotelovém stejnokroji, podobném úboru pro letušky, jsem se zvědavě rozhlédl. Pod nohama plyšový koberec, na stropě rozměrný křišťálový lustr. Napadlo mě, že si tu parádu nechají nekřesťansky zaplatit, a měl jsem chuť odejít. Co jsem vnímal očima, na tom mi nikdy nijak zvlášť nezáleželo. Neměl jsem rád bohaté prostírání s mnoha příbory, lžícemi, miskami, talíři a sklenicemi. „Žaludku je ten mumraj stejně houby platný,“ říkal jsem si. Pokud jsem spal, bylo mi jedno, zda na válendě, nebo v posteli s nebesy. Přesto když jsem vstoupil do hotelu, který byl evidentně nóbl, nevrátil jsem se a nehledal něco jiného, co by mi za menší peníze udělalo stejnou službu. Zůstal jsem a nebylo to ani tak proto, že bych se neměl chuť vracet za volant, ale spíš ze zvědavosti.

„Prosil bych pokoj,“ požádal jsem recepční a přistihl se, jak se pracně kultivuji. Přehrával jsem sám sebe do jiné role, už jsem to nebyl já, ale někdo, kdo má dost peněz na zdejší apartmá. Hrál jsem si na haura a v tom jsem se sám sobě odcizoval. Být to jinde, řekl bych: „Jednu postel pro utahanýho šoféra, ale fofrem, nebo vám tu usnu za pultem“ – a bylo by to přirozené, protože takový opravdu jsem.

„Co říkáte sedmičce?“ zeptala se recepční, která dnešní dopoledne strávila nejspíš u kadeřníka, kosmetika a v sauně. „Sedmička je nejen šťastné číslo, ale i náš nejlepší pokoj. Tak co, berete?“

Špulila rty, doširoka namalované temně rudou šminkou. Vypadaly masitější, než ve skutečnosti byly.

„Nechám si poradit,“ usmál jsem se a zasunul palce za opasek.

Pěstěný dlouhý nehet zabořila mezi stránky návštěvní knihy, otevřela ji a sáhla do přihrádky pro propisovačku.

„Prosila bych váš občanský průkaz.“

Zatímco vyplňovala kolonky, vzpomněl jsem si na seznámení s Marií. Seděla v parku na lavičce, na dlani měla hroudu hlíny a soustředěně, s viditelnou rozkoší, do ní bořila nehet ukazováku. Zeptal jsem se jí, proč to dělá, zvedla ke mně oči a odpověděla bez rozpaků: „Uklidňuje mě to.“ Zkusil jsem to taky, a i když jsem to nahlas nepřiznal, zdálo se mi, že má pravdu.

„Zdržíte se dlouho?“

„Jen jednu noc. Pouze projíždím.“

Tentokrát jsem si připadal hloupě. Pouze projíždím jsem řekl způsobem, jako bych měl venku poslední model fordu, a štvalo mě, že jsem chtěl, aby si to myslela.

Podávala mi klíče a v očích se jí odráželo světlo toho křišťálového lustru na stropě haly.

„Půjdete do prvního patra a pak chodbou vlevo. Přeji vám příjemnou dobrou noc.“ Udělal jsem možná dva kroky směrem ke schodišti a ještě se otočil.

„Nechtěla byste se mnou povečeřet?“ zeptal jsem se vemlouvavým hlasem. Čekal jsem na její odpověď, ale nezáleželo mi na tom, jaká bude. Opakovaná nabídka mi připadala jako urážka a urážet, to bylo to, na co jsem měl momentálně chuť.

„Proč ne?“ usmála se recepční. „Šla bych ráda. Jenže znáte to. Služba je služba.“

Pokrčil jsem rameny a už jsem jí nevěnoval pozornost. Šel jsem, kudy mi poradila, úzkou chodbou se táhl běhoun, který tlumil mé kroky.

Sedmička nebyla nic moc, pokojík s malou předsíňkou, jedna postel, stůl, křeslo a na stolku televize. Chvíli jsem váhal mezi sprchou a jídlem, nakonec zvítězila koupel. Liboval jsem si pod proudem vody, zaklonil jsem hlavu a nechal si ji stékat po obličeji. Pak jsem se posadil na dlážděnou podlahu a voda mi bušila do zad a zátylku.

Osušil jsem se, oblékl a sešel do restaurace. Musel jsem projít kolem recepce a trochu jsem se toho okamžiku bál, jenže dívka už za pultem nebyla, vlastně jsem tam neviděl nikoho. Našel jsem si v restauraci opuštěný stůl, zasunutý do jednoho z pěti boxů, nízko nad ním visela lampa z černě natřeného kovu a barevných sklíček. Bylo prázdno, jen v rohu, v zátiší velkého fíkusu, si špitala milenecká dvojice nad lahví červeného vína. Číšník přišel téměř okamžitě, stál v mírném předklonu a omlouval se, že kuchař před půl hodinou odešel. Byl jen guláš, dostal jsem ho bez knedlíků, v proutěném košíku pod ubrouskem jsem nahmatal krajíc oschlého chleba.

„Tak na tohle jste mě chtěl pozvat?“ uslyšel jsem za zády.

Vzhlédl jsem a byla to ona, žena s nakrátko ostříhanými vlasy, měla teď na sobě volné, splývavé šaty na tenkých ramínkách.

„To jste vy?“ zeptal jsem se a znělo to bezbarvě. „Dobrá víla všech šoférů?“

„Já.“

Stála nade mnou a dívala se mi přímo do obličeje.

„Pozvete mě ke stolu?“

„Ale ano, posaďte se.“ Nabodl jsem na vidličku kousek masa.

„Dáte si guláš?“

Složila ruce na ubrus, seděla zpříma, s lokty přimknutými k tělu. Byla tu, vedle mě a já to chápal jako zadostiučinění. Měl jsem pocit, že mě její přítomnost očisťuje.

Přišla a potvrdila tím všechny teorie chlapů z garáže. Pohrdal jsem jí, jak jen jsem v té chvíli pohrdat dokázal.

„Pivo pro dámu,“ kývl jsem na číšníka.

Přišel za okamžik, postavil před ženu půllitr, pěna byla seříznutá s okrajem sklenice, měla barvu čerstvě ušlehané smetany. Čekal jsem, že se zvedne a odejde. Uchopila sklenici oběma rukama, pila a přitom očima sledovala ubíhající hladinu. Na dně nakonec zůstal jen sotva milimetrový povlak tekutiny. Pohrávala si s prázdnou sklenicí a já měl pocit, že se mi posmívá. Mnul jsem si dlaně, cítil jsem, jak se potím, žádný z milostných příběhů chlapů z garáže mi nepomohl, abych se v situaci zorientoval. Rozhodl jsem se ženu ponížit, ale nebyl jsem si jist, zda si to opravdu přeji. Položil jsem na stůl několik bankovek.

„Buďte tak hodná a zaplaťte za mne. Mám pokoj číslo sedm. Budu čekat.“

Odešel jsem pomalým krokem, v pokoji jsem si zul boty a natáhl se na posteli. Přišla deset minut po mně, nesla láhev a dvě sklenice, zbytek peněz odložila do prázdného popelníku z keramiky. Překvapilo mě to, ale mlčel jsem, ty peníze jsem jí dal proto, aby tu se mnou strávila noc, a myslel jsem, že právě o ty jí šlo.

Vypili jsme sotva půl láhve, nechal jsem rozsvícenou stolní lampu a všiml jsem si, jak jí temně rudé rty pod mými polibky pomalu blednou. Zůstali jsme ležet vedle sebe pod jednou přikrývkou, kouřil jsem a díval se do stropu.

„Můj starý je taky šofér,“ vyndala mi z úst cigaretu a dlouze z ní potáhla. „Stejný prevít jako ty. Představ si, že kdysi, když byl na cestách, jsem ho litovala. Vyjížděl za tmy a za tmy se vracel. Já husa jsem si říkala, že těžší práce na světě není. Abych ho nebudila, když jednou začas spal ve vlastní posteli, psávala jsem mu dopisy. Dívala jsem se, jak spokojeně oddechuje, a svěřovala se papíru. Strkala jsem mu ty dopisy do kapsy bundy, aby až bude na cestě, si na mě vzpomněl. Mizera. Ani je nečetl.“

Vstala z postele, neučinila pokus zakrýt svou nahotu, nalila si do sklenice víno a vrátila se pod přikrývku.

„Je teď někde u Lučence. Užívá si na Slovensku a já zase v Čechách.“

Zřejmě jí to připadalo veselé, hlasitě se rozesmála, skleničku s vínem přitom držela mezi ňadry.

„Patří mu to, mizerovi!“ Zvážněla a malinko se napila. „Všichni šoféři jsou kanci.“ Otočila ke mně hlavu. „Ty taky.“ Znovu se rozchechtala. „Ale bylo to s tebou docela prima.“

Strhl jsem ze sebe štítivě přikrývku, vstal jsem a najednou jsem nevěděl, co s rukama. Smála se teď na celé kolo.

„Už tě napadlo, co asi v této chvíli dělá tvoje žena?“

Zakuckala se a víno jí vyteklo koutkem úst. „Chlapi jsou k popukání! Doma by chtěli mít putičku a venku samé frajle. Blbečkové! Každá máme svoje doma.“

Už jsem ji neposlouchal, kvapně jsem se oblékl, popadl bundu a bouchl za sebou dveřmi. To budu raději spát v autě!

Vyšel jsem před hotel, bylo krátce po půlnoci, v restauraci u jednoho ze stolů počítal vrchní denní tržbu.

Nasoukal jsem se do kabiny a zůstal sedět na sedadle s lokty zapřenými o volant. Civěl jsem nehybně přes sklo šmouhaté od prachu a deště, něco ve mně pomalu bobtnalo a narůstalo, něco nesnesitelného, co jsem nedokázal v té chvíli popsat. Zasunul jsem klíč do zapalování, motor okamžitě naskočil, auto zatížené nákladem zaskřípělo v nápravách. Přejel jsem most přes řeku, vracel jsem se známou cestou a co možná největší rychlostí ubíral kilometry, které jsem už jednou projel. Pršet přestalo, ale silnice se leskla ve světle reflektorů, krajnice byla na některých místech promočená a podemletá vodou, která se valila příkopem. Věděl jsem, že to, co dělám, není správné. Zítra budou telefonovat z fabriky, že jsem nedojel se dřevem, garážmistr pošle údržbu, aby mě našla a zjistila, co se vlastně stalo. Budou výslechy a žádné prémie, ale ať, musím se vrátit, protože jinak bych zešílel.

Jel jsem mnohem rychleji než prve, riskoval, ale měl jsem teď cestu jenom pro sebe, s nikým jsem se nepotkával, silnice byla úplně prázdná, lemovaná stromořadím, které pohlcovalo hukot vozidla. V zatáčkách jsem měl plné ruce práce, ale pokaždé to nějak vyšlo, jen jednou drnkla vlečka o patník, ve zpětném zrcátku jsem viděl, jak vylétl i s kusem hlíny a překulil se do trávy.

Na obzoru se objevil narůžovělý pruh oblohy, svítalo a dalo se rozpoznat, že nebe není souvisle šedé, tu a tam jen nesměle prosvítal ostrůvek modři. Teď už mi krajina kolem byla známá, blížil jsem se k domovu a najednou jsem necítil nic než bolavou únavu.

Dojel jsem před dům, byl temný a tichý, vyskočil jsem z kabiny, bylo bezvětří a právě se začínali probouzet ptáci.

Zdálo se mi, že se za oknem pohnula záclona, a bylo to ve chvíli, kdy mě zarazilo, že před domem stojí auto, které tu nikdy nestávalo, stříbrný mercedes s kožešinovými potahy. Rázem jsem se rozhodl, oběhl jsem dům a z okna do zahrady právě v tom okamžiku vyskočil polonahý muž, měl na sobě jen kalhoty a boty, košili žmoulal v ruce a bundu za ním vyhodila něčí ruka. Kdybych chtěl, snadno bych ho dostihl. Mohl jsem ho povalit na zem a mlátit do něho pěstmi, ale neudělal jsem to. Ukryl jsem se za roh domu a nechal ho, aby si posbíral své věci a zmizel přes plot na konci zahrady.

Posadil jsem se do trávy, kolena přimkl k tělu, bušilo mi srdce a pálily mě oči. Neměl jsem se vracet, idiot, proč jsem to vlastně udělal? Zabořil jsem prsty do hlíny, cítil jsem příjemný chlad, vytrhl jsem hroudu, podržel ji na dlani a zarýval do ní pozvolna nehet. Konečně jsem vstal, prošel brankou zpět k autu, vlečka stála přilepená těsně vedle mercedesu. Chlap ještě neodjel, nejspíš se někde schovává a čeká na vhodnou příležitost.

Vytrhl jsem pojistku na bočnici, pak druhou a třetí.

Udělal jsem to mechanicky a rozhodl jsem se k tomu zřejmě, už když jsem seděl v trávě za domem. Hluk motoru se nesl liduprázdnou ulicí, zařadil jsem zpátečku, vlekem to trhlo a stačilo to, aby se kmeny, které držely pohromadě už jen vlastní váhou, sesuly s hlomozem na silnici.

V dunění dřeva by nikdo nepoznal zvuk mačkajícího se plechu, ale ten zvuk tu byl, protože kmeny se propadaly kapotou stříbrného mercedesu, slisovaly ji a dočista zakryly. Zpětným zrcátkem jsem pozoroval dílo zkázy, a když bylo dokonáno, zastavil jsem motor, zamkl kabinu a beze spěchu, s rukama v kapsách, jsem zamířil k nejbližší policejní služebně, abych oznámil nehodu.

Plačící múza

Břetislav Uhlář

Uplakané nebe

je noční kompozicí

aneb Potkal jsem

introvertní duši

smyslné rty

polykají nikotin

opálená stehna

žalují nevyslovenou touhu

surfovat mezi

mužskými rameny

křičet v zákoutí důvěrně známé periferie

polaskat neoholenou tvář

Jenže jizva z dětství

se brání:

zaboř se do mě

odemkni neobydlený hrad

Odříkání

Břetislav Uhlář

Kolikrát v létě

kladu si otázku

při pohledu do rozbujelých dívčích kabinek

které se houpají jako vagónky

na lanové dráze

Co udělat?

dotknout se jich

pomazlit a utišit

svůj neukojený pramínek

V HODINĚ SVÍTÁNÍ

Otevřel jsem schránku, vypadlo z ní několik úředních obálek. Nerozlepil jsem je, bylo mi jasné, co obsahují.

Marie seděla v obývacím pokoji, spatřila mě přicházet a pokusila se o přívětivý úsměv. Moc jí to nevyšlo, vypadala křečovitě, s popelavě bledým obličejem by mohla přijímat kondolence.

„Už jsi doma?“ vyskočila horlivě z křesla. „Vydrž vteřinku, hned ti připravím večeři.“

„Není třeba,“ houkl jsem nepřátelsky. „Tak dlouho se nezdržím.“

Zůstala bezradně stát, nakonec klesla zpátky do křesla, zklamaná a zdrcená.

Hodil jsem jí do klína svazek obálek.

„Účty pro sponzora. Když šoustá, může i platit!“

Podívala se na dopisy nepřítomnýma očima, pomalu vstala a obálky se jí jedna po druhé sesouvaly z klína.

Dopadaly téměř nehlučně na tlustý koberec, hranou se zasekávaly do husté tkaniny jako gilotina.

„Nechtěla jsem ti ublížit,“ zašeptala. „Už mi proboha odpusť. Stalo se to jen jednou, přísahám.“

„Jednou nebo stokrát! Copak na tom záleží? Jsi prostě kurva!“

Otočil jsem se k ní zády, všechno v místnosti mi připadalo odporné, šperkovnice z ebenového dřeva, kterou jsem dal Marii kdysi k svátku, i naše svatební fotografie, zarámovaná v kýčovitém zlatém rámečku.

„Neodcházej,“ dohonila mě v předsíni. „Zůstaň, prosím tě. Musíme si už konečně promluvit.“

„A o čem?“ odbyl jsem ji nevrle. „Chceš mi zase namlouvat, že to byl jen úlet? Chvilková slabost? Díky!“

Držela mě za rukáv košile, křečovitě, jako bojácné dítě, které se v cizím prostředí drží za sukni své matky.

„Byla jsem sama. Pořád jsi někam jezdil.“

Prudce jsem se jí vytrhl.

„Vyčítáš mi práci? Skvělé! A z čeho bychom platili účty?“ Ukázal jsem na obálky, rozházené po koberci.

„Tam je máš! Všechny jsou tvoje! Můžeš se předvést!“

„Nic ti nevyčítám. Chci jen, abys mi odpustil.“

„Maličkost,“ štěkl jsem jízlivě. „Vždyť se toho až tak moc nestalo. Dáš si sprchu a zase budeš panna!“

Vyšel jsem ze dveří a vztekle je za sebou přibouchl.

„Kurva zkurvená!“

Zapálil jsem si cigaretu, zatočila se mi hlava, jak lačně jsem vdechl kouř. Posraný život! Obrátil se mi naruby během jediné noci, kdy jsem dorazil s náklaďákem před náš dům. Oči osleplé únavou, ale ne zase tolik, abych neviděl vyskočit z okna do naší zahrady polonahého chlapíka. Právě svítalo, záblesk slunce rozhrnul tmu a věci měly rázem jasné obrysy. Z podezření byla jistota, pravda, o kterou jsem najednou nestál. Civěl jsem na Marii nepřítomnýma očima, svíral jsem čelisti a zatínal pěsti. Něco v mém pohledu v ní vyvolalo obavu o děti, jako v kómatu jsem pozoroval, jak jim balí věci a rychle je odvádí z domu. Napadlo mě, že se už nevrátí, ale nijak to mnou neotřáslo, nic jsem při té myšlence necítil. Stál jsem bez pohnutí a nevnímal čas. Marie se vrátila sama, neptal jsem se, kam odvedla děti, vlastně jsem na ně ani nepomyslel. Průvan rozkomíhal křišťálové slzy na skleněném lustru jako zvonkohru, připomínající vzdálený zvuk drobných trianglů.

„Jsem hloupá,“ zašeptala. „Nevím, jak se to mohlo stát. Miluji jen tebe. Prosím, věř mi.“

Přes okno zvenčí prolétly pokojem ostré paprsky slunce, roztříštily se o křišťálový lustr v uklidňující duhu. Jako by v tom okamžiku sestoupilo mezi nás cosi nadpozemského, přinášejícího smíření. Marie ke mně přistoupila a položila si mi hlavu na rameno. Neobjal jsem ji, ale ani neodstrčil.

„Promiň,“ vzlykla.

Stál jsem s rukama bezvládně svěšenýma, nastalo úplné ticho, přestaly cinkat i slzy na křišťálovém lustru.

„Tak ty mě miluješ?“ zajel jsem Marii prsty do vlasů a chvíli si s nimi bezmyšlenkovitě pohrával.

„Moc,“ přitakala, „moc tě miluji.“

Apatii vystřídal vztek. Vmžiku se mnou přehnal jako lavina.

„Jdi do prdele!“ sevřel jsem jí v pěsti chomáč vlasů.

Se zoufalým výrazem v očích čelila bolesti.

„Au,“ sykla, „neubližuj mi.“

„Čekáš ohledy?“ zařval jsem jí zblízka do obličeje.

„Žádné nebudou. Mě to taky bolí!“

Surově jsem ji odstrčil, upadla a zůstala ležet na podlaze. Schoulená plakala, nářek otřásal jejím tělem křečovitými záchvěvy. Překročil jsem ji a vyšel z domu. Na dveřích obchodu přes ulici právě zvedali plechovou roletu, koupil jsem si láhev vodky a téměř celou ji vypil. Pak jsem usedl za volant náklaďáku a zajel s ním do garáží. Dostal jsem hodinovou výpověď, dopil jsem láhev a koupil si další. Už nikdy jsem nechtěl vystřízlivět.

Znovu jsem potáhl z cigarety, zhnuseně jsem si odplivl a zamířil k hospodě. Marie za mnou vyběhla před dům, slyšel jsem, jak volá, abych se vrátil.

„Utrápíš mě. Oba nás zničíš!“

Neotočil jsem se, zadostiučinění zmírňovalo potupu, kterou jsem při setkání s Marií neustále cítil.

„Mohl ses aspoň umýt a převléknout,“ zaslechl jsem naposledy její hlas.

Domů jsem šel původně s úmyslem osprchovat se a vzít si čisté prádlo. Nejspíš to byla jen záminka.

Míjel jsem dvojici, která se dorozumívala znakovou řečí. Zralá, atraktivní žena a starší muž s prošedivělým, pečlivě zastřiženým plnovousem. Něžně se objali a dlouze políbili.

„Abyste se neposrali,“ utrousil jsem nahlas. „Hluchoni nadržení!“

Žena se ke mně pomalu otočila.

„Sprosťáku,“ ohradila se rozhořčeně.

Nezaskočilo mě, že slyší, místo rozpaků jsem cítil pohrdání.

„Není nad prachatého mrzáka,“ houkl jsem nepřátelsky.

„No dovolte?“ vydechla ohromeně.

„Neřve, když mu zahýbáš,“ ušklíbl jsem se. „Nemůže, co?!“

„Hulváte!“ vyjekla a hlas jí rozčílením přeskočil. „Nechej se dát vyšetřit!“

Muž ji posunky žádal o vysvětlení, chtěl vědět, proč se vzteká. Snažila se mu znakovou řečí všechno co nejrychleji objasnit. Možná ji nepochopil, protože jen mávl rukou, znovu ji objal a políbil. Škoda. Kdyby se za mnou rozběhl, dal bych mu přes držku. Snad by se pak vzpamatoval a nedělal ze sebe hlupáka. Kráska a kripl. Na pohádky byl už hodně starý.

Koniec ukážky

Table of Contents

V HODINĚ SVÍTÁNÍ

HOTEL NA PŘEDMĚSTÍ

Plačící múza

Odříkání

V HODINĚ SVÍTÁNÍ