Dóóóst dobrej hepáč

Vyšlo také v tištěné verzi

Ukážka z elektronickej knihy

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrej hepáč – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrej hepáč

Najednou jsem si všimla jedný věci. I když si Billy ani sám neuvědomil, co vlastně dělá, jeho ruka přestala magorsky točit čepicí a dopravovala mu k puse sušenku.

„Mmm! Tyhle jsou fakt špička, viď, Ali?“ zamumlal s plnou pusou a zčistajasna už zdaleka nevypadal tak zplihle.

Hele, nebylo to nic ohromujícího, ale mně to připadalo jako pozitivní příznak. Billy bude v pořádku, o to se postarám já, Ali Loveová, jeho nejlepší kámoška. A jestli mu jeho trýzně pomáhají překonat sušenky Jaffa Cakes, jak moc by se mu ulevilo, kdyby na scénu přišla nová láska?

A pak se stalo něco hrozně zvláštního: nachytala jsem Billyho, jak na mě civí, jako by mi četl myšlenky. Ale kdepak, ten uchvácený pohled nemá nejspíš (rozhodně) vůbec nic společnýho s náhle probuzenými nadpřirozenými psychickými schopnostmi, ale kompletně souvisí s úžasnými Jaffa Cakes…

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Tomovi, mému úplně nejlep(šej)šímu kamarádovi

(který nechápal, proč na něho ještě nevyšlo věnování)

Karen McCombieová

Dóóóst dobrej hepáč

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd. v roce 2004

Copyright © Karen McCombie, 2004

ISBN 0-439-97860-2 (Scholastic Ltd.)

Z anglického originálu Hassles, Heart-Pings! and Sad, Happy Endings

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazyková úprava Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Eva Lehečková

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT,

Pujmanové 1221/4, Praha 4

jako svou 1178. publikaci.

1. vydání, 2006

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2006

Text © Karen McCombieová, 2004

Translation © Petra Klůfová, 2006

Cover © Luděk Bárta, 2006

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí

být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 80-253-0268-7 (1. vydání, 2006)

ISBN e-knihy 978-80-253-2269-7 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Mejdan na uvítání dveří

2. Láska a slintání

3. Kamera, akce, pudl

4. Pinkání a pleskání

5. Dost nemilý překvapení…

6. Jedno nemilý překvapení za druhým

7. Krásný, ale praštěný

8. Odhánění Billyho

9. Žárlivost a štědrost

10. Poslední přespání

11. Mimo záběr (Bethina) radaru

12. Seznam věcí, co mě fakt nebaví

13. Blééééfúúúúúj…

14. Dva stegosauři, nevyhynulí!

15. Kdo si zahraje na čičihaf?

16. Na trumberu mi nesahej!

17. Pes s oteklým a kluk se svázaným jazykem

18. Nekopejte do Billyho, když už stejně leží

19. Ehm… Kdo zapomněl zhasnout?

20. Zmatky a slzy

21. Promiňte, ale nebylo to pink!?

22. S láskou od Ali Loveové

Předmluva

Milá maminko,

mně, Ali Loveové, začíná strašit na cimbuří. Čestně.

Právě jsem zírala z okna, jen tak jsem koukala na Alexandřin palác usazený na vršku kopce a hádej, co mě napadlo? Napadlo mě, že obloha vypadá navlas stejně jako při začátku Simpsonových – přece víš, když se ty buclatý bílý načechraný obláčky rozestoupí a ukážou se úvodní titulky. Napůl jsem čekala, že uvidím nápis „Rodina Loveových“, vznášející se vysoko nad Alčákem.

Vidíš? Říkala jsem ti, že blázním. Ale šťastně blázním, to jistě slyšíš moc ráda…

A vlastně, když už mluvíme o Simpsonových, znáš toho chlápka, co je vymyslel? Matt Groening nebo tak nějak? No, tak kromě toho, že je génius (pochopte, za to vynalezení Simpsonů), jestlipak jsi věděla, že taky kreslí vtipy? Kdysi jsem měla ofocený jeden*, co se jmenoval „24 varovných příznaků stresu“. Bylo to děsně legrační (a přesně to vystihovalo tajnýho ustaránka mýho typu). Například jeden příznak stresu byl obrázek chlapíka s překroucenou hlavou (oči, uši a nos v jednom uzlu) a to docela přesně vystihuje, jak se cítím já, když mám hlavu plnou starostí.

A že se v poslední době odehrávala spousta otravných starostí – a taky divných pink! u srdce, no uznejte! Bylo jich vážně tolik, že mi trvalo strašně dlouho, než jsem to všecko sepsala, protože mi trvalo strašně dlouho, než jsem si to v hlavě všecko rozmotala.

Ale nakonec jsem to všecko napsala a teď ty věci začínají konečně dávat víc smysl – i ten problém, co měla Linn, ale hlavně ta věc se Sandie a s Billym. No hele, a možná že výjimečně ukážu tenhle svůj deník i někomu jinýmu než tobě… ale stejně nevím, jestli čtení o tomhle všem Sandie zase nerozesmutní, když je tak šťastná (před půlhodinou jsem si s ní telefonovala a ona se jenom rozplývala, jak úžasně vypadá její pokoj teď, čerstvě vymalovaný šeříkovou a citrónově zelenou barvou – brr!).

Možná bych do deníku měla nechat nakouknout i Billyho? Kdepak, to ne, to ani náhodou – to neudělám vůbec nikdy! Billy je takový trumbera, že kdybych mu to dala přečíst a pak se ho zeptala, co si o tom myslí, nejspíš by začal vykrkávat státní hymnu nebo by promluvil jako postavička ze South Parku nebo tak něco, jen aby zamaskoval rozpaky. A to by mě fakticky naštvalo (nebo by mi bylo trapně).

Takže… deník je určený výhradně pro tvoje oči, maminko. Záznam o všech těch mrzutostech a pink! u srdce a taky o tom všem ostatním. Tobě můžu přinejmenším věřit, že se mi nerozbrečíš nebo nezačneš vyvádět jako hyperaktivní pavián jako jistý lidi, který bych ti mohla vyjmenovat…

Mám tě moc ráda.

Ali

(tvoje šťastně zešílený dítě lásky č. 3)

* Myslím, že Winslet je všecky sežrala – fakt!

1.

Mejdan na uvítání dveří

Mám stín. Sleduje mě všude, kam se vrtnu: do parku, na nákupy, do mýho pokoje.

Zrovna tuhle se pokusil vklouznout za mnou i na záchod, dokud jsem mu (mile) nevpálila, ať se kouká ztratit, a nezapráskla mu dveře přímo před nosem.

Můj stín má jméno a to zní Billy.

Jo, je to tak. Od chvíle, co mu Sandie dala před týdnem kopačky, teda jako hned po naší zeměpisný expedici, se Billy potloukal kolem našeho domu (a kolem mě) jako toulavý štěně a tvářil se přitom jako mokrá ponožka. Jo, nejspíš to je pochopitelný; když se člověk trápí, užírá se a má zlomený srdce, hledá pomoc u nejlepšího kamaráda, nebo ne? Chci říct, že Billy má i další kámoše, ale to jsou kluci a přiznejme si, kluci v utěšování a soucítění zrovna moc nevynikají. Teda občas možná jo, třeba když při fotbalu někde v parku za stavu pět ku pěti neproměníte vyloženou šanci nebo když vám upadne GameBoy a nedá se rozchodit nebo podobně. Ale když jste kluk, kterýmu se nestalo nic horšího, než že mu holka dala trapácký kopačky, tak od ostatních kluků můžete čekat maximálně huhlavý: „Chm…“ a hned nato neslušný vtip o velikosti nosu/zadku/kolen vaší exholky, což vás má jako rozveselit.

Takže nemůžete Billymu vyčítat, že se v těžký chvíli pověsil na mě místo na Štěpku nebo Hasana. Potíž byla v tom, že to nebyla jenom chvilka; teď už to dělalo dohromady celých šest dnů. Jo jo, Billy se za mnou plížil na každým kroku a zoufale toužil po mý radě + soucitu + společnosti v podstatě každou minutu, co jsem nespala nebo nebyla ve škole (či na záchodě). Hádám, že ho k tomu vedlo to, že na rozdíl od Hasana a Štěpky jsem kupodivu přesně věděla, co potřebuje slyšet…

• „Mmm… jo… stoprocentně… Já vím…“ (Pravidlo č. 1, když s někým soucítíte: Musíte souhlasit komplet se vším, co říká.)

• „Tak jo, teď si připadáš jako psí lejno, ale časem to určitě přejde.“ (Pravidlo č. 2: Připomínejte jim, že všechno bude časem lepší, i když tomu sami extra moc nevěříte.)

• „Ne. Přece nemusíš být absolutní a beznadějný a nemožný trapák jen kvůli tomu, že tě Sandie nechala.“ (Pravidlo č. 3: Snažte se povzbudit jejich zdeptaný ego.)

• „Chceš ještě další porci zmrzliny/lupínků/sušenek?“ (Pravidlo č. 4: Pro útěchu nabízejte jídlo, moře jídla. Ve chvílích zoufalství někdo nedokáže polknout ani sousto, ale, jakoby zázrakem, Billymu se dařilo nacpávat si pusu docela vrchovatě, takže kňourání prokládal ustavičným děkováním.)

Takže, teď teda byla sobota a před sebou jsme měli týdenní čtvrtletní prázdniny. Což znamenalo, aspoň jak jsem tipovala, že Billy mi bude zase viset na krku a držet se mě jako klíště ještě víc hodin denně. Mně by to vážně nevadilo, čestný slovo, vůbec by mi to nevadilo (vzhledem k okolnostem), ale velký problém představovala… no… Sandie.

Tohle je fakt ta nejhorší noční můra, když spolu začnou chodit vaši dva nejlepší kamarádi, že jo? Chci tím říct, že člověk ví, že jednoho dne se rozejdou a nebudou schopný se k sobě přiblížit ani na deset kilometrů. A přesně tak to dopadlo s Billym a Sandie. Billy – s totálně podupaným srdcem a se sebevědomím rozmašírovaným na cimprcampr – rozhodně nebyl v takovým rozpoložení, aby dokázal snášet Sandiinu společnost (každopádně ne v tomhle století). A Sandie (připomínám, že nikdy nepatřila k nejudatnějším holkám na světě) si po tom, co dala Billymu kopačky, připadala tak hnusně hnusná, že už pouhá představa, že ho potká, v ní probouzela chuť zdrhat.

Byla to namouduši supervelká otrava, že se nemůžeme všichni sejít jako o vždycky prázdninách, buď jenom my tři, nebo s Kyrou nebo s Chloe nebo s ostatními. Nakonec jsem se teda rozhodla, že s tím musím něco udělat. Musím ty dva nějak donutit, aby se sešli a zkusili se zas podívat jeden druhýmu do očí. Pak by se možná znova zvládli k sobě chovat v pohodě. No, pohodověji. Ale aspoň by mohli zvládnout pobyt v jedné místnosti bez omdlení. (To by nebyl špatný začátek.)

Ale jak to zařídit? Ještě před dvěma hodinami bych neměla sebemenší ponětí, ale pak se přihodilo pár věcí, po kterých v poušti mýho mozku vyrašil nápad jako zelená oáza. Nejdřív zavolal taťka ze svýho krámku s bicykly a oznámil mi, že sehnal ty správný panty a konečně, konečně se dnes odpoledne chystá mi znovu pověsit dveře k mýmu pokoji. Páni, ta radost, že budu moct zavřít dveře a mezi mnou a mojí šílenou rodinou už nebude nic jinýho než velký nic! Teď si budu moct tancovat po pokoji jenom v kalhotkách a holínkách nebo nahá žonglovat s kaktusem a vůbec nikdo se to nedozví. (É, ne že bych extra toužila tančit pokojem v kalhotkách a holínkách nebo nahá žonglovat s kaktusem; ale prostě bude fajn vědět, že bych mohla.)

No ale taťka a dveře byli ta první z Věcí, co mě přinutily k zamyšlení. Věc číslo dvě byl maminčin potrhlý nápad, že tu významnou událost (že mám znovu dveře) pořádně oslavíme.

„Já vím!“ rozzářila se, když jsme jí s Billym pomáhali sklidit nádobí po obědě. „Měli bychom uspořádat ‚Mejdan na uvítání dveří‘. Vyrobíme fáborky a transparent s nápisem a tak! Co si o tom myslíš, Ali?“

Co jsem si myslela, bylo: Proč ne… Hlavně když mi to nabídne záminku na chvíli s Billym po třicátý milióntý neprobírat Rozchod století. „Jasně!“ přikývla jsem, než se Tor a Ivy přepnuli na mejdanový šílenství a začali brebentit o maškarních kostýmech a slavnostních dortech.

Maminka se nechala strhnout úplně stejně jako ti dva a začala nahlas dumat, jestli upeče dort, nebo radši nakoupí spoustu spoustu sušenek, když vtom mi v lebce s rachotem přistál další Nápad: Co kdybych brnkla Sandie a pozvala ji, ať se k našemu oslavnýmu bláznění připojí? (Echm, samozřejmě bych se nezmínila, že přijde i Billy.) Jak jsem to viděla já, člověk jen těžko vydrží trucovat nebo se užírat výčitkami svědomí během něčeho tak totálně trhlýho, jako je Mejdan na uvítání dveří.

Takže jsem se nenápadně vytratila a zavolala jí a ona slíbila, že jo, prosím, že se ukáže těsně před pátou. Můj plán prozatím klapal úplně stoprocentně. Jediný problém byl v tom, že teď už bylo kapku po pátý a po Sandie nebylo ani vidu, ani slechu. Byla jsem moc nervózní, než abych se dokázala soustředit na čepice z novin, co nás teď maminka v obývacím pokoji učila vyrábět; bylo načase udělat další tajný telefonát a zjistit, co má Sandie za lubem.

„Za minutku jsem zpátky!“ houkla jsem neurčitě směrem ke všem, kdo by náhodou poslouchali (čili maminka, Billy, Tor, Ivy, sbírka zvířecích mazlíků a taky Jabla).

Než jsem se vrhla ke dveřím, hodila jsem na konferenční stolek svůj pokus o papírovou čepici. Byla to hotová katastrofa – do origami to mělo daleko, zato to nebezpečně připomínalo zmuchlaný kus novin. Dokonce i Billy pohroužený v hlubinách žalu odvedl při skládání mejdanový čepice lepší práci než já.

„Haló?“

Upřímně řečeno, dost mě zaskočilo, když jsem zaslechla Sandiin hlas. Asi jsem spíš počítala, že se mi ozve její maminka nebo tatínek a že mi řeknou něco v tom smyslu, že odešla před deseti minutami a už každou vteřinku u nás zazvoní.

„Proč jsi tam? Neměla bys náhodou být tady?“ vyjela jsem na ni na rovinu.

„É… protože nepřijdu,“ kníkla Sandie nervózně.

„He? Jak to myslíš, že nepřijdeš? A co náš Mejdan na uvítání dveří? Co skládání čepiček z novin a ta spousta sušenek a vůbec všechno!?“

„Jo, vím. Vážně jsem chtěla přijít.“

„No tak… A proč teda nepřijdeš?“

Na Sandiině konci zavládlo chvíli zlověstný ticho. „Protože tam je Billy, chápeš?“ ozvalo se nakonec.

Brrr, ta mě ale prokoukla. Byla jsem průhledná jako jedna z těch nechutných medúz, který Tor tak děsně rád sleduje ve zvířecích pořadech.

„Jo, ale…“

Ubohost. Nenapadlo mě nic lepšího než to „ale“.

„A já ho prostě nechci vidět, Ali! Ještě ne! Ještě pořád si připadám jako absolutní hajzl kvůli tomu, že jsem ho poslala k vodě!“

A pak jsem se začala cítit mizerně za Sandie a fakt podrazácky, že jsem se ji pokusila vlákat do pasti. Hádám, že jsem se cítila stejně mizerně jako člověk, co by mě vlákal na loď v Severním moři uprostřed sněhový vánice, abych tam strávila společnou chvilku s Keithem Browlowem nebo Feargalem O’Learym hned nato, co jsme se rozešli. I když, ne že bych s některým z nich vůbec chodit začala; mezi mnou a Keithem to k vrkání a mazlivým slůvkům mělo hodně daleko a navlas totéž platilo i pro mě a Feargala. Ani zdaleka to nepřipomínalo Sandie a jejího „Medvídečka“. (Blééé – nepřipomínejte mi to, nebo se vážně poblinkám…)

„Tak jo. Promiň. Jak chceš…“ mumlala jsem a cítila se jako totální syčák. „Ale jak ses o tom dozvěděla?“

„Protože když jsme spolu předtím dotelefonovaly, najednou mi došlo, že jsi tak jako šeptala. Ale nebyla jsem si jistá, že tam je. To až teprve teďka.“

„Jak to?“ Zamračila jsem se, i když to nemohl vidět nikdo kromě Colina, který chrupkal přímo v úrovni mých očí na koberci v polovině schodiště. (Echm, ale to by musel nejdřív milostivě otevřít oči, aby mě zahlídl.)

„Protože mluvíš šeptem i teď,“ upozornila mě Sandie.

Trefa…

Můj popletený mozek zběsile pátral po něčem, čím bych dala věci normálně do pořádku, když si Sandie zase beze všeho vzala slovo.

„A vůbec, mám senzační zprávu!“ zajásala. Zřejmě si nedala náladu pokazit na dlouho.

Když už je řeč o jásání, zčistajasna se rozlétly domovní dveře a dovnitř vešel taťka vesele klábosící s Linn a k tomu se ještě připojil nadšený štěkot Winslet, Rolfa a Bena.

„A jakou?“ zeptala jsem se Sandie. Teď už jsem se s šeptáním neobtěžovala, protože všechno to klábosení a štěkot a jekot (ten vydávali Tor s Ivy) můj telefonát skvěle maskoval.

„No, jakou…“ odmlčela se, aby dosáhla maximálního účinku, „…že ve středu přijede do Londýna Jacob!“

Bylo mi jasný, že ode mě očekává něco jako: „Tý jo!“ a „Júúú!“ a „To je fakt super!“ Ale ať už pro Sandie bylo rande s novým klukem – s tím, co ho poznala na našem zeměpisným týdenním výletu – sebedůležitější, stejně jsem se nemohla přinutit k tomu týjování a júúúúání a suprování a faktsuprování, když jsem teď celý týden musela povzbuzovat jednoho zhroucenýho nešťastnýho kluka.

„To je fajn,“ byl projev toho největšího nadšení, na který jsem se vzmohla.

Pořád ještě od sluchátka jsem vyslala k taťkovi bleskový úsměv a spokojený pokývnutí, protože kolem mě prosvištěl rovnou po schodišti nahoru. V jedné ruce nesl kufřík s nářadím a druhou mi ukazoval vítězoslavně vztyčený palec. A jemu v patách se s hihňáním a brebentěním hnala celá moje rodina (včetně psů a popletenýho Billyho), jako kdyby taťka byl Krysař nebo tak něco. (Colin se musel probudit a pěkně rychle uhnout z cesty, a dejte na mě, když má kočka tři nohy, není to nijak snadný.)

„No jasně, já vím!“ rozplývala se Sandie. „Už se nemůžu dočkat, až ho zase uvidím.“

Hmmm… ne celá moje rodina se hihňala a brebentila, když se tak hrnula po schodišti s vlastnoručně vyrobenými mejdanovými čepičkami a sáčky křupek; vedle mě se zastavila Ivy, vážně na mě kulila očka, tahala mě za spodní lem trička a hučela: „Pojď, Ali… oslavááááá!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Předmluva

1. Mejdan na uvítání dveří

Ukázka z následujícího dílu:

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: