Proč ženy nekouří doutníky

Jana Javorská

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright

Autorka: Jana Javorská

Fotka na obálce: Maksim Šmeljov

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-088-5 (ePub)

978-80-7512-089-2 (mobipocket)

978-80-7512-090-8 (pdf)

Šlapka

Zrovna jsem nejásala, když můj manžel začal pracovat jako řidič kamionu. Navíc trávil většinu času v zahraničí. Ale postupem doby jsem si zvykla a chod domácnosti si zařídila podle sebe. Takže nakonec to vypadalo, jako kdybych byla přes týden svobodná a, o víkendu, vzorná manželka.

Moje pubertální dětičky to přehlížely s klidným nezájmem o společný rodinný život. Ve finále to fungovalo tak, že během týdne mě měly spolehlivě na háku. I přes moje vyhrožování krutým desperátem, který se v pátek vrátí a zavede jim drsný režim, nehnuly ani brvou a házely na mě poznámky typu: „ Matko nepruď!, Spolkni prášek!, Čekej!, Klídek!“ nebo „Arbeit macht frei,“ a podobné nejapné hlášky, které mě dokázaly spolehlivě vytočit do nepříčetnosti.

V ten moment jsem se měnila v rozběsněného Tyranosaura Rexe, pobíhala jsem po bytě a zuřivě se vším třískala a házela. Takže ve finále to vypadalo, jako kdyby bytem prolétl hurikán Katrina. Moje děti to jen komentovaly slovy: „Jasnej přechod“. A s kyselými výrazy v obličeji mě dál statečně ignorovaly. Já jsem si, pro změnu, pěkně uklidila ten svinčík, co Katrina s Rexem natropili, a pomalu jsem se u toho uklidnila.

O víkendu se ty vlezlé bestie (míněno moje děti a ne Katrinu s Rexem) vlísaly manželovi do přízně a škemraly, co že jim to přivezl, a tvrdily, jak moc se jim po něm stýskalo. Podle úspěšnosti dárku, pak setrvávaly v jeho dosahu patřičnou dobu.

Když pak konečně přišla řada na mě, vyfasovala jsem tašku plnou smradlavého prádla. Zákonitě nezbyl čas na lísání, protože začal kolotoč praní, žehlení, vaření a nakupování, aby měl náš pán tvorstva vše nachystané k odjezdu. Za to mě občas poplácal po zadku a v noci poctil pětiminutovým sexem, na který jsem se musela patřičně přichystat, abych mu zahrála některou z jeho oblíbených: sestřičku, kurvičku nebo cudnou školačku.

Copak o to, sestřičku a kurvičku bych zmákla levou zadní, ale ta cudná školačka mi ve čtyřiceti pěti letech nějak nepřipadala moc reálná. Chtěla jsem ji nahradit paní učitelkou, ale na žádnou soudružku ze školních let neměl takové vzpomínky, aby ho vyrajcovaly k sexu. Jen já jsem si strašně moc přála, abych mohla vzít do ruky ukazovátko a naložit mu na holou, až by měl prdel rudou jako pavián v říji. Ale na těch pět minut, kdo by to řešil?

A tak se to opakovalo týden co týden, dokud jsem si nenašla milence. Jak jinak, než zase kamioňáka. Jenže tenhle jezdil většinou po vnitrozemí a měl na mě po večerech čas. Hlavně jsem mu nemusela hrát žádné divadýlko, a sex nevypadal, jako inseminace krávy Milky za běhu.

Najednou čas plynul úplně jinak, a já ani nevěděla, jestli je pondělí nebo pátek. To jsem ještě netušila, jak ošklivě se mi moje bláhové rozpoložení mysli hodlá vymstít.

Byl pátek ráno, a můj miláček mi zavolal do práce, že dneska končí dřív, a jestli chci, můžu za ním přijet na okraj Prahy, na jednu čerpací stanici. Bude tam parkovat svůj náklaďák, a pak si spolu můžeme zadovádět někde v hotelu.

Samozřejmě se mi rozblikaly všechny kontrolky, a bylo jasné, že dneska už nic neudělám. Vzala jsem si tedy půl dne volna a mazala fofrem domů. Rychle jsem provedla všechny zkrášlující procedury a pak jsem dostala skvělý nápad: udělám mu radost a vezmu si na sebe převlek šlapky. Je to jeden z nejoblíbenějších kousků mého manžela, a je mi naprosto jasné, že s ním musím zaručeně uspět.

Už jsem se těšila, jak bude příjemně překvapený, až mě uvidí v rudých podvazcích a děrovaném body. Prohlédla jsem se ještě jednou pro jistotu v zrcadle a zhodnotila svůj dokonalý převlek. Kam se na mě hrabou profesionálky. Vidět mě tak nějaký pasák na E55, určitě by mě s radostí zaměstnal.

Ve smluvenou dobu jsem se přiřítila na benzinku, zaparkovala auto a rozhlédla se kolem po mém miláčkovi. V řadě na konci parkoviště jsem spatřila známé vozidlo a vyrazila k němu rázným krokem. Zkušeným skokem jsem se vyhoupla na stupačku, otevřela dveře a vklouzla dovnitř. Kupodivu, miláček nikde.

„Hurá! Překvapím ho!“

Zalezla jsem dozadu na lehátko a začala se svlékat. Kolem auta jsem slyšela hovor, a bylo zřejmé, že každou chvíli přijde. Naaranžovala jsem se do pozice dokonalé šlapky a trpělivě roztouženě čekala.

Konečně se otevřely dveře, a řidič nastoupil do auta, nastartoval a jel přeparkovat.

Krčila jsem se na lehátku a mlčky čekala, až vypne motor. Ale co to? Náhle se zabouchly dveře, a cvaknul klíček. Opatrně jsem se vyhrabala z lehátka a rozhlížela se kolem auta. Nikde nikdo. Vezmu za kliku – zamčeno.

„Do prdele!“ zaklela jsem nahlas. V ten moment mi pípla na mobilu esemeska:

Miláčku musel jsem ještě naložit, zítra jedu záskokem Německo. Už to nestihnu. Promiň. Miluju tě.

„Sakra, že já kráva vlezla do jinýho auta?“

Pomalu jsem začala zkoumat věci kolem sebe. Všechny mi byly nějak povědomé. Pak mi to došlo! Můj manžel se vrátil domů! Byl pátek, a já uviděla známé auto. Vlezla jsem dovnitř v domnění, že je mého milence. Co teď? Nezbývalo mi nic jiného, než zavolat manželovi, aby si pro mě přijel. Udiveně otevřel dveře.

„Co tady, proboha, děláš?“

Nechápal, jak jsem se mohla vloupat do jeho miláčka.

„Chtěla jsem tě překvapit, když na to doma není klid,“ špitla jsem dotčeně, ale byla jsem ráda, že mě konečně vysvobodil. Mohla jsem tady skejsnout dva dny, a to by byl malér.

„Ale proč jsi vlezla tajně dovnitř?“ nechápal.

Poodhalila jsem mu plášť a ukázala jeho oblíbený kostým.

„Tak takhle je to! A já si celou dobu myslel, že pracuješ v kanceláři!“

Jauvejs aneb Jahodový koláč

Psal se rok 1975, a do naší vesnice přijelo na brigádu vojsko. Vždycky, když se Jezeďáci flákali a nestíhali nějakou sklizeň, musela zasáhnout armáda. Tentokrát to byly žně. Vojáci, kluci fešácký, jezdili s traktory a kombajny přes ves, a při tom mávali a pískali na místní děvčata.

Holky se sice červenaly, ale sobotní zábavy se už nemohly dočkat. Zrovna tak i Liduška. Vesměs plachá, ale s tvářičkou anděla, vábila pohledy nadržených vojáčků, jako sirup vosy.

Jednou, když šla nakoupit do místního konzumu, dala se tam do řeči s hezkým vojáčkem, který si ji troufnul oslovit jako první. Slovo dalo slovo, a chlapec jí slíbil, že ji druhého dne doprovodí na místní zábavu. Liduška nesměle souhlasila a vesele vyběhla z konzumu. Tváře jí nedočkavostí téměř hořely.

Příštího dne se důkladně svátečně vystrojila. Vzala si svoji novou blůzu se širokým límcem a krimplenovou sukni barvy zralého pomeranče. Svítila v ní už na dálku, jako metař psích výkalů v bezpečnostní vestě.

Když se její maminka dověděla, kdo ji hodlá doprovodit, dala jí patřičné kázání. Ale pro chudáčka vojáčka jí zabalila do několika ubrousků jahodový koláč. Liduška vložila poslušně koláč do kabelky a vyrazila s kamarádkami na zábavu.

Sál byl plný obtloustlých soudruhů v tesilových oblecích, s neméně objemnými manželkami v krimplenových šatech. Všichni radostně křepčili na parketu za zvuků dechové hudby, snažící se napodobit nejnovější šlágry z hitparády např.: Karla Gotta, Václava Neckáře nebo Helenku Vondráčkovou.

Zemědělci statečně drželi taneční krok přežraných cirkusových medvědů. Obzvláště pak ti, jenž byli posilněni značnou dávkou vodky nebo rumu, baletili ladným krokem hrochů lezoucích z řeky. Funěli, jako zootechnik při inseminaci vzpurné krávy, a pot jim kapal z čela do bujaře obdařených výstřihů jejich protějšků.

Sálem duněla písnička: „Jsem doktor DamDiDam“, a hroši se svými samicemi statečně hlasitě podupávali na doznívající: „Dam Dam“, až se otřásala sokolovna v základech, a vesele tleskali do rytmu frkajících trumpet. Sál čpěl vylitým pivem a potem tanečníků, kteří v té době ještě neznali kouzlo „ Ould špajz“ a místo toho používali tak nanejvýš Pitralon, a jejich dámy voněly těžkými ruskými parfémy, které měly silnější účinek na kolemjdoucí, než Kaťuše na německé vojáky za druhé světové války.

Přes to všechno se Liduška tetelila blahem, když ji prováděl její vojáček celou dobu po parketu, a statečně spolu uhýbali rozdováděnému hrošímu stádu. S radostí mu pak zaplatila nějakého toho panáčka na povzbuzení nálady.

Na parketu se na ni mačkal čím dál víc, a jahodový koláč v kabelce, díky tomu presu, získával podivný tvar a začínal prosakovat skrz ubrousky. Jakmile to Liduška zjistila, zhrozila se: „Tohle mu přeci nemůžu dát sníst! Co by si o mně pomyslel?“

A dál koláč statečně schovávala v kabelce.

Když pak vyndávala peněženku, aby zaplatila další várku panáků, vypadl ji ten podivný předmět na stůl. Rychle ho sebrala a hodila zpátky do tašky. To už však stačil její vojáček zpozornět, a v domnění, že jde o použitou dámskou vložku neobratně zabalenou v papíru, začal balit Liduščinu kamarádku. Tušil, že za této situace si s Liduškou asi nezadovádí, a tak raději rychle hledal náhradu.

Liduška náhle osiřela. Už se jí nikdo nevěnoval, a ona z toho byla moc smutná. Nešťastně sebrala kabelku a se slzami v očích se ploužila ven před kulturní dům, kde si sedla na schody a tiše plakala.

Po chvilce vytáhla z kabelky kapesník, aby se vysmrkala, a zjistila, že tam má stále ještě jahodový koláč od maminky. Opatrně ho očistila od zbytků ubrousku a začala ho jíst.

V tom se ze sálu vypotácel opilý vojáček se svojí novou obětí, aby se nadýchal čerstvého vzduchu. Když viděl, jak Liduška s chutí konzumuje tu věc, kvůli které ji opustil, zvedl se mu žaludek. Obrátil se vyjeveně k Lidušce a konstatoval:

„ Nikdy bych nevojel upíra, co žere použitý vložky.“

Nosorožec

„Krucinál!“ zaklela Hedvika, když chvátala domů temnou nocí. Sundala si lodičku a odtrhla nalomený podpatek. Včera si ty boty koupila, aby dneska večer udělala dojem na svého milence Radka.

„No, alespoň že jste odvedly svoji práci,“ povzdychla si nahlas a pelášila dál pajdavou chůzí, co jí nohy stačily.

Manželovi slíbila, že bude nejpozději v jednu doma. Za chvilku odbijí kostelní hodiny čtvrtou, a ona musí ještě oběhnout, touhle vrávoravou kachní chůzí, jeden blok. Kdyby to tušila, řekla by taxíkáři, ať ji vysadí přímo před jejich panelákem. Stejně už všechno kolem spí. I když ta stará kukačka z přízemí určitě zase šmíruje za okny.

Jestli Hedvika zjistí, že ji sleduje, tak se nenápadně vrátí a bafne na ni do okna. Baba dostane infarkt, a bude od té čarodějnice jednou pro vždy pokoj. Ještě se jí partaje poděkují, stejně dělá jenom zle.

Potichoučku odemykala hlavní dveře, aby nenápadně vklouzla dovnitř. Jenže se dvěma promile v krvi se špatně plíží tichoučce domů na tajňačku. Když dovírala dveře, upadly jí klíče a s velkým lomozem zazvonily o zem.

„Do prkýnka,“ zanadávala a snažila se ohnout a zdvihnout je. Jenže již tak dost ohrožená stabilita na jednom podpatku vzala za své, a Hedvika padla celou svojí opilou váhou na zem a ještě při tom stihla hlavou udeřit do dveří té staré čarodějnice.

V momentě se dveře otevřely, a v nich stála v županu a v natáčkách, s brýlemi na nose a smrtelně přísným pohledem, domovnice Voráčková. S rukama v bok zkoumala marnou snahu svojí opilé sousedky, postavit se na svoje gumové nohy.

Jakmile Hedviku opustily poslední síly, podívala se zespodu na domovnici a na plnou pusu zařvala: „Baf!“ a začala se nezřízeně chechtat na celý panelák. Smích se rozléhal po celé chodbě, a jeho ozvěna se vracela zpátky po schodišti až z pátého patra, jako tamtamy lidožroutů z pralesa.

„No ty ses teda vylepšila, že ti není hanba, fuj!“

Zakroutila domovnice nechápavě hlavou, rázně za sebou zavřela dveře a špehýrkou pozorovala, co se bude dít dál.

Hedvika se pracně dostala na všechny čtyři a doplazila se ke schodišti. Tam se neohrabaně posadila a začala šátrat v kabelce. Konečně našla rtěnku a zrcátko. Sundala uzávěr a snažila se přikrášlit, ale její roztřesená ruka jaksi ztratila směr, a Hedvika si vrazila rtěnku přímo do nosní dírky.

„Jsem nosorožec.“

Začala se znovu chechtat hurónským smíchem, a partaje pomalu začínaly otevírat dveře a zjišťovat, který dobrák si tak pěkně upravil náladičku.

Mezi zvědavci se objevil i Hedvičin manžel, jenž už dobře tušil, která bije. Okamžitě seběhl dvě patra a spěchal, aby si toho nosorožce s červeným frňákem přehodil přes záda a transportoval ho co nejrychleji z dohledu všech zvědavých sousedů.

Doma jí z nosu vytáhnul rtěnku a položil unavenou Hedviku do vany. Pracně se ji snažil svléknout, ale byl to marný boj. Vzal tedy sprchu a chvilku na ni stříkal studenou vodu. Užíval si, jak kvičí pod ledovým proudem vody. Pak jí konečně svléknul šaty, zabalil ji do osušky a odnesl do postele. Přistrčil k posteli vědro a hodil přes Hedviku přikrývku, protože začala drkotat zuby.

Pak si sbalil polštář a deku, šel si lehnout do obýváku, aby se trochu vyspal, protože v tom vrčivém chrapotu a alkoholových výparech odmítal spát.

V sobotu ráno Hedviku probudilo ostré bodavé sluneční světlo. Otočila se zády k oknu a přetáhla si deku přes hlavu. V ten moment se jí udělalo zle od žaludku. Rychle vystřelila z postele a upalovala na záchod.

Poté, co si zde nepříliš vybraným způsobem obrátila žaludek naruby, se odplížila zpátky do postele. Skoro okamžitě se dostavila palčivá bolest hlavy, a celá místnost se s ní roztočila.

Vystrčila nohu z postele a snažila se uzemnit, aby ten kolotoč zastavila. Marná snaha. Pokusila se tedy opatrně zvednout, aby si zašla do lékárničky pro prášek na bolest a pořádně se napila. Ale motolice se přihlásila o své, a její žaludek se opět rozhodl vycestovat do vyšších pater.

Rychle zaklekla na všechny čtyři a opětovně se odplížila k záchodové míse. Tentokrát tam pobyla o něco déle. Ležela zkroucená kolem mísy a tváří se opírala o prkénko. Když se jí konečně podařilo vyprostit z tohoto potupného sevření, doklopýtala do koupelny a opláchla si obličej studenou vodou.

V zrcadle spatřila červenou stopu ve tvaru části oválu, vymačkanou přes většinu obličeje. Nevěřícně na sebe pár minut zírala a pak konstatovala nahlas.

„No ty seš teda krasavice inteligentní,“ zkritizovala svůj obraz a znovu se omyla. Pracně vydolovala poslední pilulku proti bolesti a hojně ji zapila vodou. Dopotácela se do postele a znovu tvrdě usnula.

„Nezdá se ti, že už to s tím chlastem trochu přeháníš?“ zabručel na ni manžel večer u televize, když už konečně vypadala, že začíná vnímat okolí.

„No jo, porád. Když se namažeš ty, tak je to v pořádku,“ odsekla mu opatrně.

„Já si alespoň netahám domů celou zoologickou zahradu.“

„Co to plácáš za nesmysly? Jakou zoologickou?“ nechápala Hedvika tok jeho myšlenek.

„Myslím tu gorilu na zádech, co sis přitáhla. Se rtěnkou ve frňáku sis hrála na nosorožce a řvala jsi na celou chodbu jako pavián. Příště tě tam nechám, ať si tě sousedi taky užijou.“

„A sakra.“

Od určitého momentu měla okno veliké, jako výkladní skříň.

„Být tebou, tak buď chodím domu v přestrojení, nebo oběhnu partaje s omluvným dopisem.“

„A Voráčková?“ zeptala se v neblahém očekávání nejhoršího.

„Ta to měla, jako vždy, z první ruky. Asi bys měla začít od ní.“

„Do prdele,“ ulevila si Hedvika a už si představovala, jak se s kajícnou omluvou plazí před domovnicí. „Zase bude mít bába navrch,“ zavrčela. „ Nu, což. Nedá se nic dělat.“

Pro klid v baráku polkne tu hořkou pilulku. Ale pak dostala ten spásný nápad. Co kdyby tam zašla s láhví vaječného koňaku, ten bába miluje. Třeba by měla jednou pro vždy vystaráno.

Druhý den odpoledne popadla pytel smažených lupínků s láhví koňaku a plížila se po schodech do přízemí. Po cestě se ještě honem snažila vymyslet strategii omluvenky.

Chvilku postávala za dveřmi domovnice a rozmýšlela se, zda má vůbec zaklepat. Konečně si dodala kuráž a hlasitě zaťukala na dveře.

Nic, ticho. Opatrně naslouchala, jestli se někdo přišourá ke dveřím. Ale několik minut se nic neozývalo, proto zaťukala znovu a silněji.

Dveře se prudce otevřely, až se Hedvika ulekla. Za nimi stála překvapená domovnice. Oči uslzené a nos utírala do kapesníku. Hedvika se zarazila. Čekala, že na ni baba spustí hned mezi dveřmi, ale ona na ni jen mávla, aby šla dál.

„Přijdu později,“ couvala Hedvika ze dveří.

„Jen pojď dál, když už jsi tady. Alespoň přijdu na jiné myšlenky,“ zvala ji domovnice do bytu.

Hedvice se vůbec nechtělo, ale nedokázala být nezdvořilá, a tak nabídku váhavě přijala.

„Posaď se. Udělám ti kafe. Chceš?“

„Jo, jo, to by bodlo.“

Domovnice se hlasitě vysmrkala a začala připravovat kávu.

„Stalo se něco? Můžu nějak pomoci?“ vyptávala se Hedvika opatrně, a bylo jí to nepříjemné.

„Ale toho si nevšímej, koukala jsem na film, a nějak mě to dostalo.“

„Už jsem se lekla, že je to něco vážného. Tady jsem vám něco přinesla, jako omluvenku za ten včerejšek. Sice si toho moc nepamatuju, ale manžel říkal, že jsem se prý zase předvedla.“

Domovnice se začala usmívat. Hedvika si nepamatovala, že by kdy na její tváři zaregistrovala úsměv. Proto ji to trochu zaskočilo.

„Nemysli si, taky jsem si občas vyhodila z kopýtka, když jsem byla ještě mladá.“

„To bych do vás, tak nějak, ani neřekla.“

„Jo, holka, to už je dávno. I když je pravda, že takhle jsem po cestě domů teda nevyváděla. Ale docela jsi mě rozesmála, jak jsi tam tak seděla s tou rtěnkou v nose a vyřvávala jsi, že jsi nosorožec a že mě potrkáš, jestli nezalezu. A když jsem tě viděla, jak se chystáš na všechny čtyři, tak jsem raději zmizela. Ještě bys byla schopná mi s tím frňákem vrazit dovnitř.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Proč ženy nekouří doutníky

Copyright

Šlapka

Jauvejs aneb Jahodový koláč

Nosorožec

Nervový plyn

Večírek pro dámy

Počestná manželka

Dopravní přestupek

Cudná sousedka

Proč ženy nekouří doutníky

Taxislužba

Záskok

Sázka

Soudružka na babetě

Moc hodnej polda

Maškarní ples

Striptýz

Poplach

Loupež století