Petr Hudský

Vystudoval speciální pedagogiku se zaměřením na vzdělávání osob se zrakovým postižením a osob s poruchami chování. Literárně debutoval souborem povídek s nečekanými konci „Hrubý pytel, hrubá záplata“. Druhou knihou jsou „Kacířské nápady“, které původně vznikly jako divadelní hra, tu v současné době uvádí divadelní společnost „Krutodivadlo Kachny!“.

V červnu a červenci 2010 byla hra přijata k hostování na festivalu Drabyna v ukrajinském Lvově. Součástí představení je i krátký studentský film „Kriminál“, který podle jedné z kacířských povídek natočila v létě 2009 posluchačka písecké FAMO Kristýna Klodnerová a který získal v roce 2010 na Noci filmových nadějí druhé místo.

Hrubý pytel, hrubá záplata

Brilantní povídky od známého českého scénáristy především kriminálních seriálů (autor seriálů Kriminálka Anděl, Místo v životě 2 ...). Povídky jsou značně drsné, ale zároveň velmi humorné, psané jsou s lehkostí, nadhledem a vysokou nadsázkou, nepostrádají vtip, černý humor a opravdu nečekané konce.

Petr Hudský

Hrubý pytel, hrubá záplata

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Petr Hudský c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-58-1

Obsah

Chléb a hry

Ďábelské toasty

Zvednuté mandle

Polárka

Melouny

Žraločí steak

Hustá kaše

Utopenci

Chléb náš vezdejší

Krev a mlíko

Sekaná

Bonusy

1. ROZHOVORY S POSTAVAMI

2. ČAS JEDNOTLIVÝCH POVÍDEK

3. KRÁTKÝ PŘÍBĚH „HRUBÁ ZÁPLATA“

4. VYSTŘIŽENÉ VĚTY

5. VYBRANÉ PŘEKLEPY

6. ALTERNATIVNÍ KONEC POVÍDEK „CHLÉB NÁŠ VEZDEJŠÍ“ A „SEKANÁ“

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Chléb a hry

Bílé auto, ten typ, kterému se říká vůz pro celou rodinu, sjelo z dálnice a zastavilo u benzinové pumpy. Celá rodina v něm nebyla, pouze mladá maminka a její sedmiletý syn. U stojanu stál jediný vůz, džíp, takže jejich příjezd počet aut u pumpy zdvojnásobil.

Většinou se malý Vilda na zastávky u benzinek těšil, máma mu vždycky něco koupila, ale teď seděl, ani nedutal, v rádiu totiž vysílali pohádku. Máma natankovala, potom otevřela dveře na straně spolujezdce, kde ležela její kabelka. Otevřela ji, našla peněženku a usmála se na syna. „Až ti to skončí, tak přijď za mnou. Dáme si něco dobrýho.“

Chlapec přikývl a i on se na mámu usmál. Díval se za ní, jak se vzdaluje od auta a vchází do prosklených dveří čerpací stanice, které se před ní samy otevřely. Takhle si ji pamatoval po celý zbytek života.

Bylo to napínavé. Čaroděj byl velice silný a princ musel získat kouzelnou zbraň, aby ho přemohl. Jenže to nebylo jen tak.

Prosklené dveře se otevřely a vyšel z nich muž v kostkované košili, na hlavě čepici s kšiltem. Pravou rukou si zastrkoval košili vzadu do kalhot, aspoň to tak vypadalo, v levé nesl igelitovou tašku. Zafoukal vítr, muž sklonil hlavu a chytil si kšilt. Když došel k džípu, nejprve otevřel zadní dveře a igelitku položil dovnitř. Chlapci zatrnulo, všiml si, že mu vzadu za opaskem vykukuje pažba pistole. Muž dveře zavřel, obešel auto a nastoupil.

Džíp se rozjel pryč.

Pohádka skončila, bohužel v polovině, a nějaká protivná ženská mu oznámila: „Pokračování příště.“ A zrovna v tom nejnapínavějším. Vystoupil z auta a vydal se za mámou.

Přede dveřmi se zastavil, na zemi něco leželo, nějaký papírek. Sedl si na bobek a papírek sebral. Byla to tisícovka. Tolik peněz v životě neměl. Ani nevěděl, co všechno by si za to mohl koupit. Narovnal se a s bankovkou v ruce se podíval za odjíždějícím džípem.

Řidič ještě nenajel na dálnici, pomalu se blížil k výjezdu. Jeho zrak zabloudil do zpětného zrcátka a muž v kostkované košili dupl na brzdu. Rychle se obrátil. Byla to pravda, před benzinkou stál malý kluk a díval se na něj.

Obchod byl malý. Byla tu jediná pokladna a všeho všudy tři regály s potravinami a dalšími věcmi, které se dají sehnat u pumpy, od porna až po hračky.

Za kasou ležel zastřelený prodavač, mezi regály muž z bezpečnostní služby. Těla byla nepřirozeně zkroucená, pravá ruka strážného se dotýkala pažby pistole, kterou nestačil ani vytáhnout z pouzdra. Všude byla krev, na podlaze, na stěnách, na stropě, na zboží, na pokladně.

Muž v džípu zařadil zpátečku.

Máma ležela o kus dál v kaluži krve. Břicho bylo jeden velký krvavý cár. I na otrlého dospělého by to bylo moc, což teprve na malého kluka. Stál a po tvářích mu stékaly slzy. Srdce mu sevřela zlá ledová ruka a mačkala je a pustošila, dokud úplně neumřelo. Máma. Máma, která s ním před chvílí mluvila, která…

Venku zastavil vůz, džíp.

Znovu se jejich pohledy střetly. Velký silný hajzl a malý kluk, kterému právě zabil mámu. Vrah vystoupil z auta. V ruce držel pistoli, kterou zkušeně natáhl. Vilda si uvědomil, že přesně takhle to dělají policajti v televizi. Zoufale se rozhlédl. Obchod neměl jiný východ, pouze v rohu byly pootevřené dveře na WC. Tam by mohlo být okno. Něco se v něm vzbouřilo, něco, co nedokázal pojmenovat. Takhle to přece nemůže nechat. Nerozeběhl se k záchodu, ale vrhl se na zem a zalezl pod regál. Pár centimetrů od sebe měl obličej muže z bezpečnostní služby, který na něj zíral svýma mrtvýma vytřeštěnýma očima. Několik dlouhých vteřin nemohl chlapec od mrtvého odtrhnout zrak. Snad proto ho později tak často viděl ve snech. Drsná škola života, Vildo.

Dveře se samy otevřely a již podruhé ten den pustily dovnitř muže v kostkované košili. Nebylo to od nich hezké. Vrah pomalu procházel podél regálů, na okamžik se zastavil nad mrtvolou strážného a, aniž by o tom věděl, pár centimetrů od Vildova obličeje. Takhle vysoké boty nosí kovbojové, blesklo chlapci hlavou.

Pak si vrah všiml pootevřených dveří od WC a vykročil k nim. Vilda sledoval každý pohyb vzdalujících se bot. Když byl zabiják téměř u dveří, zatnul Vilda levou ruku v pěst a udeřil do regálu nad sebou. Se zatajeným dechem sledoval boty, které se po úderu zastavily, pomalu otočily a zamířily zpět k mrtvému strážnému. Nemohl vidět krutý úšklebek, který se objevil na vrahově tváři, ale zlou radost, která vyzařovala z celé té odporné bytosti, nešlo necítit. Vrah se zastavil na tom samém místě, kde stál před chvílí. Potom poklekl na jedno koleno a podíval se pod regál.

Sadistické uspokojení v jeho tváři okamžitě vystřídal zmatený údiv a strach. Díval se přímo do hlavně pistole, kterou mu Vilda mířil do obličeje. Strážný zbraň vytáhnout nestačil, Vilda však měl na to času relativně dost. A taky na natažení a odjištění, které tolikrát viděl v televizi. A pak že televize děti kazí, Vildovi právě zachránila život. Princ v rádiu taky musel získat kouzelnou zbraň, aby přemohl silnějšího čaroděje. Potřetí a naposled v tomto dni a v tomto životě se jejich oči setkaly. Zaduněl výstřel a tekutiny z vrahovy hlavy ohodily stojan s pornografií. Svinstvo k svinstvu.

Než se definitivně rozloučil s tímto světem, uvědomil si vrah dvě věci. Za prvé, že nechat se dostat malým klukem je fakt ostuda, a za druhé, že konec tady znamená začátek jinde. Někde, kde se mu opravdu nebude líbit. A kde je to, Bohu žel, navěky.

Motoráček zastavil na malé venkovské stanici. On to vlastně byl jenom malý přístřešek proti špatnému počasí a kousek vybetonované plochy. Jinak byly všude okolo hory a les.

Z vláčku vystoupila jediná osoba, stařenka s holí, a pomalu se šourala pryč. Ale jediná nezůstala. Když se vlak začal rozjíždět, náhle z něj vyskočil asi pětatřicetiletý muž. Na sobě měl špinavé šaty, byl neoholený a rozcuchaný.

Pomalu se vydal za stařenkou. Nůž vyndal, až když se motorák ztratil v dálce. Zmáčkl tlačítko a nůž se otevřel. Pěkná kudla, velká, z takové už jde strach. Stařenku dostihnout nebyl žádný problém, stačilo pár rychlejších kroků.

Zastoupil jí cestu. „Peníze! Dělej!“ zašermoval oběti nožem před očima. „Nebo tě…“

Nestačil výhružku dokončit, protože oběť ho udeřila holí do obličeje. Překvapeně zavrávoral, rána mu zlomila nos. Druhý úder mu roztrhl kůži na spánku. Tohle už neustál a poroučel se k zemi. Svět se mu začal rozplývat. Stará dáma odhodila hůl, která při dopadu na beton zazvonila. Železo, blesklo pobudovi hlavou, ta hůl je železná.

Stařenka sáhla pro něco do kabelky. Hory zčervenaly a pak byla tma.

Pomalu otevřel oči a chvíli se díval na červánky plující po rudé obloze. Nebylo to tak špatné, jenom ho něco nepříjemně tlačilo do zad. A strašně ho začala bolet hlava. Vytřel si z očí krev a pokusil se posadit. Podařilo se mu ale pouze překulit se na bok. A taky se mu podařilo zjistit, co ho to tak tlačí do zad. Pražce. Ležel na kolejích.

Někde zahoukal vlak. Někde hodně blízko. Mezinárodní rychlík, to je fofr, ten takovou zapadlou stanicí proletí jako vítr. Pobuda stačil jenom zoufale kviknout, ale to už ho vláček kolejáček rozcákl do všech světových stran.

Ani nášlapná mina by neodvedla tak pěknou práci.

U výslechu toho moc neřekl. Když se policajti ptali, co se u té benzinky stalo, krčil rameny a plakal. Ženská z péče o dítě se rozječela a bylo po výslechu. Vzhledem k tomu, že pistoli utřel a vrátil mrtvému strážnému, odvodili si nějaký logický závěr a dali Vildovi pokoj.

Na pohřeb moc lidí nepřišlo. Několik kamarádek z práce, sousedka, a to bylo všechno.

Seděl v krematoriu vedle nějaké cizí stařenky, kterou mu představili jako jeho babičku Evelínu, maminčinu maminku. Nikdy předtím ji neviděl, doma o ní nemluvili. Měla na sobě černé šaty, na hlavě šátek a moc plakala. Opírala se o těžkou hůl, která měla na konci místo obvyklé gumy ocelový bodec.

Rakev s mámou zmizela v peci a bylo to.

Na stanici vystoupili z motoráčku jenom oni dva. Rozhlédl se po horách, na které svítilo slunce.

„Za chvíli jsme doma,“ řekla babička Evelína.

Vydali se lesní cestou do kopce.

Byla to pustina, široko daleko jenom les. Stavení bylo nejméně dvě stě let staré a vypadalo na to. Proti němu stála veliká stodola, mezi nimi veliký dvůr z velké části zarostlý trávou.

„Tak pojď dál,“ otevřela babička dveře. Nebylo zamčeno. Později mu babička řekla, že jenom blázen by se tady pokoušel něco ukrást. Jako vždy měla pravdu.

Jedinou moderní věcí v kuchyni byla lednice, jinak vše zůstávalo při starém. Dveře do chodby byly dřevěné, jejich horní polovina byla vyplněna matným sklem.

„Máš hlad?“ zeptala se babička Evelína. Zavrtěl hlavou. „Kdybys měl na něco chuť, tak si řekni. Dáme si něco dobrýho.“

Píchlo ho u srdce. Babička mu všechno ukázala. Mlčky chodil za ní a poslouchal. Vůbec se mu tady nelíbilo.

K večeři dostal moc dobrou hráškovou polívku ve staré dřevěné misce. I lžíce, kterou jedl, byla dřevěná. Bylo to jako v té pohádce v rádiu. Princ při hledání kouzelné zbraně taky dostal od hodné stařenky polívku v dřevěné misce. Vilda si uvědomil, že konec té pohádky vlastně neslyšel, byla dlouhá, a tak ji rozdělili na dvě části. Poslouchal ji zrovna v té chvíli, kdy jeho máma umírala na špinavé podlaze té benzinky. Do polívky mu skanula slza jako hrách.

Ležel ve staré posteli pod obrovskou duchnou a prohlížel si obrázky na stěnách. Děsily ho. Byl na nich Ježíšek, když už vyrostl a lidi na něj byli zlí. Nikdy nechápal, proč někomu, kdo nosí dárky, mohl někdo takhle ublížit.

Babička umývala nádobí. „Chceš zavřít dveře?“ zeptala se. „Abych tě nerušila.“ Zavrtěl hlavou. „Ty se bojíš?“ Neodpověděl, ale bylo to jasné. Babička se posadila na pelest. „Pojď ke mně.“ Objala ho. Bál se jí, ale zároveň cítil, že je v bezpečí. „To zvládneme,“ zašeptala babička. „Teď už máme na světě jenom jeden druhého. Chtěl bys něco?“

„Pohádku,“ zašeptal Vilda. Zdálo se, že ji zaskočil. Jenom nebylo jisté, jestli tím, že konečně něco řekl, nebo tím, co chtěl.

„Ty bys chtěl pohádku?“

Přikývl. Vedle postele měl na židli položený batůžek se svými největšími poklady. Fotka mámy a táty, to ještě byli spolu, jeho fotka jako miminka, několik plastových vojáčků, pár autíček, medvídek, máminy korále, pexeso, pastelky a dvě cédéčka s pohádkami. Vybral si jedno a podal ho babičce.

Ta se zatvářila rozpačitě. „Ale já tu nemám žádný přehrávač,“ řekla. „Ale mohla bych ti něco přečíst, kdybys chtěl,“ dodala honem, vidouc Vildovo zklamání. „Je to mnohem napínavější, a přitom je to pravda. Chtěl bys?“

Chtěl.

Babička přinesla bibli. „Tak poslouchej, Vilíku.“ Vzala to hezky od začátku. Genesis, kapitola první. „Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi. Země pak byla nesličná a pustá, a tma byla nad propastí, a Duch Boží vznášel se nad vodami.“

K snídani dostal suchý chleba, ale měkký a voňavý. Babička si ho pekla sama. Než krajíc ukrojila, udělala na něm tři křížky.

„To aby chleba byl vždycky dostatek,“ vysvětlila Vildovi.

Dopoledne si hrál ve stodole. Byla plná starých rezavých zemědělských nástrojů, které mu připomínaly staré zbraně. Hrál si na vojáka. Chodil po světě a pomáhal všem hodným lidem proti těm zlým. Měl kouzelnou palici, kterou každého přemohl.

U oběda v dřevěné misce (jiné nádobí tu ani nebylo) se ho babička zeptala, na co si hrál. Neodpověděl. Ne že by nechtěl, ale styděl se. Když ho babička chtěla pohladit, instinktivně ucukl.

„Ty se mě bojíš, viď?“ Mlčel. „Mě se bát nemusíš, já tě mám ráda. A ochráním tě. I za cenu vlastního života.“

Večer mu opět četla z té tlusté knihy. Byly to zvláštní příběhy, ale líbily se mu.

Dny ve stavení plynuly poklidně, jako by se tu zastavil čas. To ovšem bylo jenom zdání, prázdniny pomalu končily, blížilo se září a s ním i škola.

Ve městě měl Vilda spoustu kamarádů, ale tady se naučil být sám. Zjistil, že mu to naprosto vyhovuje.

Nejraději si hrál ve stodole a na dvoře, do lesa chodil málo. Byly to zvláštní hry, většinou inspirované příběhy, které mu četla babička před spaním. Postavil babylonskou věž i Noemovu archu, rozmetal vojsko Filištínských jako Samson, vyrobil si prak a zabil Goliáše. Nejraději však měl hru na zkázu Sodomy a Gomory. Přípravy byly sice dost pracné, výroba domečků z papíru a dřeva mu zabrala vždy skoro celý den, ale stálo to za to. Zpočátku byl problém se zapálením, ale když babička zjistila, co Vilda na dvoře vyvádí, přinesla petrolej, a to byl hukot. Společně sledovali, jak hříšná města mizí v plamenech, a usmívali se.

Tehdy ji začal mít rád. Byla trochu jako máma a trochu zase ne. Měla stejný úsměv, některá gesta, třeba když si dávala vlasy za uši, ale na rozdíl od mámy nikdy neplakala, když si myslela, že se na ni nedívá.

Máma plakala často, hlavně od té doby, co odešel táta. Předtím neplakala tolik, předtím se bála. Pamatoval si, že táta hodně křičel a že mámu několikrát i ošklivě uhodil. Jednou dokonce skončila v nemocnici, ale řekla, že upadla. Nelhala tak úplně, opravdu upadla. Do bezvědomí, když ji táta udeřil pěstí. Oběma se ulevilo, když zmizel z jejich života, ale přesto se mámě stýskalo. Vilda tomu nerozuměl, ale tomu by nerozuměl žádný chlap.

Babička se nebála ničeho. Měl pocit, že s ní se mu nemůže nic stát.

Policajti se ho ještě jednou pokusili vyslechnout. Objevili se těsně před další z mnoha zkáz Sodomy a Gomory. Vystoupili ze služebního auta a vešli do dvora.

„Dobrý den,“ pozdravili babičku a ukázali odznaky. Kapitán Valenta a mladičký podporučík Forman.

„Dobrý den,“ odpověděla nedůvěřivě babička. „Přejete si?“ Postavila plechovku s petrolejem na lavičku.

„Mohli bychom, prosím vás, mluvit s vaším vnukem?“ požádal babičku kapitán Valenta.

Podívali se na chlapce, který seděl na bobku a pečlivě rovnal domečky odsouzené k zatracení.

„Proč? Snad ne kvůli té hrůze?“ zhrozila se Evelína.

„Je nám líto, ale je to bohužel nutné,“ řekl kapitán Valenta.

„Je jediný, kdo to přežil,“ dodal podporučík Forman.

„Prosím vás, nedělejte to.“

„Musíme. Je nám to líto.“

„Copak to nechápete, že ten člověk mu zabil mámu?“ rozčílila se Evelína.

„Chápu,“ přikývl kapitán Valenta. „Ale vy, prosím, pochopte, že někdo potom zabil toho člověka. Potřebujeme vědět, co se tam tehdy stalo.“

„A proč? Buďte rádi, že ten grázl je mrtvý. Kdybych mohla, tak ho zabiju sama.“

„Prosím, bude to chvilka,“ požádal podporučík Forman.

„Nezlobte se na mě, ale ne,“ řekla rozhodně babička. „Není to tak dlouho, co začal mluvit. A mé dceři to život stejně nevrátí.“

Policajti se na sebe podívali. Pak podporučík Forman na kapitána Valentu souhlasně kývl.

„Tak dobře,“ otočil se kapitán Valenta k Evelíně, „stejně by nám asi nic neřekl.“

„Tím jsem si zcela jistá.“ Evelína se na oba vyšetřovatele usmála. „Díky, pánové.“

Při odchodu podporučík Forman Vildovi zamával. „Máš moc hezký městečko.“

Jen co odjeli, dala babička Vildovi sirky a petrolej a hezké městečko zničil strašlivý Boží hněv.

Evelína zamyšleně pohladila vnuka po hlavě. „Dobrá práce.“

Taky se přijela podívat sociální pracovnice. Chodila po domě a nespokojeně krčila čelo. „Tohle vám opravdu přijde jako vhodný pokoj pro sedmiletého chlapce?“ ukázala na obraz ukřižovaného nad Vildovou postelí.

„Nevím, co je na tom pokoji špatného,“ opáčila babička. „Je velký, je tu čisto…“

„Není tu jediná hračka.“

Babička otevřela skříň, kde byly pečlivě srovnané Vildovy hračky, které si přivezl s sebou první den. Od jisté doby si s nimi sice nehrál, zcela mu stačil papír, dřívka a lepidlo na výrobu domečků, proč to však té hloupé ženské vykládat?

„Hračky má tady. Je prostě pořádný a své věci si uklízí.“

Sociálka nic neřekla, došla k Vildovi, který si v kuchyni kreslil, a podívala se mu přes rameno. „Hezký obrázek,“ řekla neupřímně. „To je tatínek a chlapeček a jdou na procházku, že?“

Vilda neodpověděl. Obrázek Davida a Goliáše ještě nebyl hotový, chyběl kámen uprostřed obrova čela a krev. Ale proč to té divné paní vysvětlovat?

„Líbí se ti tu?“ zeptala se ho náhle.

Vážně se na ni podíval. „Ano, moc.“

„A co děláš celý den?“

„Hrajeme si s babičkou. Je na mě moc hodná. A večer mi čte.“

Sociálka se křečovitě usmála. „Babička je prima, viď.“

Když odjela, dala babička Vildovi pusu. „Ty jsi taky prima.“

Chlapec se usmál a potom ji poprosil, aby mu ořezala červenou pastelku. Potřeboval dokreslit obrázek a ještě mu chybělo to podstatné, krev cákající z Goliášovy puklé lebky.

Prvního září odvedla babička Evelína Vildu do školy a druhého září ho z ní vzala. Nebyla to ovšem tak úplně jeho vina.

První den pan učitel přivítal všechny děti, představil jim Vildu a šlo se domů.

Druhý den už to tak jednoduché nebylo. Všechno se semlelo o velké přestávce. Děti se zrovna krmily, jejich svačiny se skládaly většinou ze sušenek a plechovek sladkých limonád, když vtom se jedna holčička udiveně podívala na Vildu. „Jé, co to je?“

Všechny děti se k němu otočily. Vilda měl před sebou rozbalený ubrousek a na něm krajíc suchého chleba.

„To jako máš ke svačině? To je jako všechno, jo?“ zeptal se nejsilnější kluk ze třídy.

„Ano,“ odpověděl s upřímným úsměvem Vilda. „Ten pekla babička.“ Vzal krajíc a klidně si ukousl.

Nejsilnější kluk ze třídy mu do chleba udeřil a ten spadl na zem. Děti se začaly smát. „Seš blbeček,“ řekl nejsilnější kluk ze třídy Vildovi. „Trapnej babiččin mazánek.“ Ještě mu s hýkavým smíchem vysypal penál a tašku.

Vilda sebral ze země kružítko a bez jediného zaváhání ho vší silou vrazil nejsilnějšímu klukovi ze třídy do předloktí. Objevila se krev. Hýkavý smích přešel v hýkavý nářek. Děti se přestaly smát a začaly ječet.

Nestály Vildovi za jediný pohled. Sebral ze země spadený krajíc, políbil ho a pokřižoval se. Přesně, jak ho to učila babička.

Otec nejsilnějšího kluka ze třídy, nejsilnější chlap z vesnice, řval na ředitelku i na babičku Evelínu. Ovšem jenom do té doby, než se jeho pohled setkal s Evelíniným. Blb zmlkl v půlce věty, což bylo jeho jediné štěstí.

Babička si přestala poťukávat svou holí o dlaždičky v ředitelně. „Můj vnuk se jenom bránil,“ pronesla tiše. „Je to hodný chlapec, ale nesmíte ho dráždit. Zachoval se správně. Na hrubý pytel hrubá záplata.“

Blb polkl a přál si, aby k téhle debatě nikdy nedošlo.

Do školy už se Vilda nevrátil. Babička vyřídila všechny formality a začala ho učit individuálně. Všem to naprosto vyhovovalo.

Když bylo Vildovi devět, babička na několik dní odjela.

Těsně před odjezdem seděla za stolem v kuchyni a četla noviny. Něco jí muselo rozčílit, tvářila se opravdu naštvaně.

„Co se stalo, babičko?“

Zavřela noviny a položila je na stůl. „To nic.“ Po chvilce se na něj vážně podívala. „Pamatuj si, Vildo, že lidé jsou zlí. Lžou, zabíjejí se a jde jim jenom o peníze.“

„Já vím, babi,“ odpověděl vážně Vilda. Nebyla to jenom prázdná slova, opravdu to věděl.

Den nato babička odjela. Říkala, že do lázní, ale vrátila se unavená ještě víc než předtím.

Noviny, které babičce tak hnuly žlučí, si schoval. Zkoušel si je přečíst, ale příliš tomu nerozuměl.

Na gymnáziu se mu zpočátku moc nelíbilo. Cesta přes hodinu a půl, spousta lidí, spousta hloupých pohledů. Zapsal se do počítačového kroužku, babička říkala, že počítače mají ohromné možnosti. A opět měla pravdu. Zpočátku byl hodně pozadu, jako jediný neměl počítač doma, ale rychle se učil.

Babička taky chtěla, aby dělal nějaký bojový sport. Aby se uměl bránit. Poslechl a přihlásil se na kendo. S bambusovou holí si připadal jako rytíř. Babičce se jeho volba taky líbila.

Začal chodit na brigády a ušetřil si na počítač. Na krajském přeboru v kendo vybojoval druhé místo.

Babička odjížděla pryč dvakrát do roka. Z posledních „lázní“ se vrátila pozdě v noci se zlomeným zápěstím. To měl těsně před maturitou a zrovna začal docházet do autoškoly.

Seděl ještě u počítače, když slyšel šramot v kuchyni.

„Ahoj, babičko.“¨

Unaveně se na něj usmála. „Viléme…“

Od patnácti mu říkala takhle, aniž by se na tom nějak dohodli.

„Co se ti stalo?“

„Ale to víš… Už to není, co to bývalo.“

Bylo dojemné, jak se snažila předstírat, že je všechno v pořádku.

„Tak proč mi neřekneš? Já bych ti s tím přece moc rád pomohl.“ Položil na stůl hromádku výstřižků z novin, některé už byly lehce zažloutlé. „Všechno vím.“

Chvíli se na sebe dívali. Pak babička vzala výstřižky a podívala se na první z nich. „PEDOFIL ZPROŠTĚN OBŽALOBY PRO NEDOSTATEK DŮKAZŮ“ hlásal titulek. Další vystřižený článek čtenářům sděloval, že „PEDOFILOVO ZOHAVENÉ TĚLO BYLO NALEZENO V ŘECE“. Výstřižků bylo přes dvacet, většinou tvořily tematické dvojice, hajzl se vysmál spravedlnosti, oddělaného hajzla někde našli. Babička rozpačitě výstřižky srovnala a vrátila na stůl.

„Dobrá práce,“ pochválila Viléma. Nevěděla, kam s očima.

„Dobrá práce,“ vrátil jí poklonu Vilém, „jsi třída, babičko.“

„Víš, já… já bych ti to hrozně ráda všechno vysvětlila…“

„To nemusíš.“

„Tahle doba je hrozně chaotická a některý věci člověk prostě nemůže nechat jen tak bejt…“

Vilém k ní přistoupil a pohladil ji po tváři. „Babi, já moc dobře vím, jak ti je. A s tou pomocí jsem to myslel vážně.“

„Jsi hodný chlapec, Viléme. Ale já nechci, aby se ti něco stalo.“

„Nápodobně.“

Babička měla ještě něco na srdci, nevěděla však, jak na to. „Musím ti ještě něco říct,“ řekla po chvíli. Dvakrát se jí do toho nechtělo, ale když okamžik pravdy, tak ať je to konečně venku. Podívala se vnukovi do očí. „Zabila jsem i tvýho tátu.“

Byl to šok, ale pro ni.

„Já vím,“ odvětil Vilém.

„Ty to víš?!“

„Ano,“ přikývl. „A vůbec ti to nevyčítám, byl to hajzl.“

„Viléme,“ řekla vyčítavě Evelína, „prosím tě, mluv slušně.“

„Promiň.“

„Ty promiň.“

„Babi, neomlouvej se. On si to opravdu zasloužil.“

„Ale ne, tohle nemyslím. Měla jsem ti to říct dávno.“

„Já jsem ti taky neřekl, že toho h… vraha u té benzinky jsem zabil já.“

Babička se usmála. „Já jsem si to myslela.“

Na první společnou akci si museli počkat. Bylo třeba, aby se babičce zahojilo zápěstí a Vilém si chtěl dodělat řidičák a koupit nějakou ojetinu. Přednosti auta babička nezpochybňovala, a tak jednoho dne vyrazili do autobazaru. Vilémovi se moc líbil tmavý terénní vůz, ale na ten neměli. Jednou si takový pořídím, slíbil si. Nakonec si vybrali omlácenou šunku, ale levnou a v relativně slušném stavu. Šizuňk, vida vesničany, se pokusil na poslední chvíli cenu zvýšit, to si ale vybral špatně. Rychle však pochopil, že tudy cesta nevede, a byl docela rád, když všechny formality byly z krku a ti dva opustili jeho podnik.

„Tak co chceš?“ zeptal se Roman.

Feťák se potil a nervózně si prohraboval mastné vlasy plné lupů. „Sto tisíc, jinak jim to řeknu.“

Roman se ušklíbl. „Komu? Policajtům? Nemaj jedinej důkaz, museli mě pustit. Nečteš noviny?“ Hodil na stolek v zaplivaném nádražním bufetu pomačkaný bulvární plátek.

„Já ale nemyslím ty předávkovaný děti. Já myslím to zboží, který přišlo minulej tejden.“

„To už je dávno pryč,“ usmál se sebejistě dealer. „Za tuhle informaci by ti policajti asi nepoděkovali.“

„Policajti ne,“ řekl pomalu feťák, „ale Engelovi lidi jo.“ Roman se přestal usmívat. „Jsou prej dost hákliví, když se jim z kšeftů na jejich území neplatí patřičný procenta.“

I Romanovi na čele vyrazil pot. Potíže s rodinou Engelových bylo to poslední, po čem toužil. „Svině vyděračská,“ zasyčel nenávistně.

„Slyšel jsem, že teď už ruce nesekaj. Teď prej je uřezávaj,“ vychutnával si ho feťák. „Mají prej na to takovou tupou frézu…“

„Drž hubu, ty kokote feťácká!“

Kokot feťácká však věděl, že je na koni. „Sto tisíc. Do pátku.“

Sto tisíc, zaúpěl v duchu Roman, takovejch peněz.

„Nemáš nějaký drobný, kámo?“ přitočil se ke stolku místní opilec Čenda.

„Vypadni!“ štěkl na něj.

„Tak promiň, no, snad jsem tak moc neřekl.“

Feťák se začal klepat. „A teď hned mi dáš dávku. Gratis.“

Roman se málem nahlas zasmál. To je blbec vylízanej. „To víš, že ti ji dám,“ řekl naoko zkroušeně. „Dokonce speciální směs.“

„Na záchod šel chvíli po něm, mrknout se, zda už je po něm,“ broukal si Roman, když procházel strašlivé nádražní WC. Hezký veršíky, a hlavně pravdivý, pomyslel si spokojeně při pohledu na zhroucené tělo v jedné z kabinek. Oči a huba dokořán, na podlaze jehla. Kdo s čím zachází, tím také schází.

Když se vrátil do bufetu, koupil Čendovi pivo a malý rum. Mrzelo ho, že na něj předtím tak vyjel. Bývalý boxerský šampion, nyní troska na volné noze, mu nastotisíckrát děkoval.

Hrozný, tyhle závisláci, pomyslel si Roman. A to mu bude po Vánocích teprve třicet.

Potom ho oslovil nějaký kluk.

„Co chceš?“ zeptal se nedůvěřivě. Narkoman to nebyl, polda taky ne.

„Tady ne,“ řekl Vilém. „Můžeme si někde v klidu promluvit?“

Ten bude chtít trávu, napadlo Romana.

Po schodech vylezli na opuštěný peron. Nikde nikdo, jenom na lavičce seděla nějaká bába.

„Tak o co jde?“

Vilém vytáhl z kapsy noviny. Byly to ty samé, které on ukazoval v bufetu feťákovi. „Jste to vy?“ zeptal se Vilém a ukázal na článek „DEALER PROPUŠTĚN NA SVOBODU“.

Tohle se mu přestávalo líbit. Taky by to mohl bejt nějakej příbuznej těch blbejch harantů, co ani… Ale ne, zašklebil se pohrdavě, tenhle na osamělýho mstitele nevypadá. „Hele, debílku…“ V tu chvíli ho zezadu Evelína omráčila svou holí.

Tělo vtáhl Vilém do stínu, kde babička Romanovi jediným zkušeným bodnutím rozdrtila srdce a odeslala dealerovu shnilou duši tam, kam si zasloužila.

Koniec ukážky