Jan Otčenášek

Jan Otčenášek byl autorem společenských realistických próz a scenárista.

Narodil se v Praze v rodině truhláře. Vystudoval obchodní akademii, maturoval v roce 1943. Poté byl krátce nasazen na práce v Německu, v letech 1944 - 45 pracoval v továrně Avia Letňany, kde byl činný v ilegální skupině mládeže Předvoj.

Po 2. světové válce začal Jan Otčenášek studovat estetiku na FF UK, ale z rodinných důvodů nemohl studia dokončit.

V letech 1947 - 51 pracoval ve Spolku pro chemickou a hutní výrobu jako exportní úředník. Od roku 1952 působil v sekretariátě Svazu československých spisovatelů, později jako první tajemník.

V roce 1960 se Jan Otčenášek rozhodl pro svobodné povolání jako spisovatel. Od roku 1973 začal pracovat jako dramaturg Filmového studia Barrandov.

Když v ráji pršelo

Románové vyprávění o dvou mladých lidech z Prahy, kteří se rozhodnou natrvalo usadit v opuštěném starém mlýně na Šumavě, který přemění ve vlídné pohostinství.

Svým pokusem vybudovat holýma rukama z polorozpadlého opuštěného mlýna horský hotel, si chtějí dokázat, co v nich je. Setkávají se s překážkami, které jsou nad jejich síly - s nemilosrdnými přírodními živly a zpočátku i nedůvěřivým postojem svérázných místních obyvatel. Ale nepodlehnou. Neprohrají totiž to hlavní, oč jim jde - nacházejí svůj ráj, a to především sami v sobě. Idylický příběh zamilovaného páru postupně přerůstá ve velké milostné i lidské drama, kdy uvědomění si opravdových životních hodnot nakonec získá vrch nad veškerým banálním člověčím pachtěním.

Jan Otčenášek

Když v ráji pršelo

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jan Otčenášek - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-66-5

Obsah

Když v ráji pršelo

První sešit

Druhý sešit

Třetí sešit

... a ještě P. S. k třetímu sešitu

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

První sešit

24. května

Stačí jen přimhouřit víčka a jsem tam, i přes lehký opar vidím to všechno docela zřetelně.

Nejdřív je tu dům. Znám jej z vyprávění a z neumělých náčrtků, ledacos už o něm vím, jenomže - co je to proti tomu vidět jej na vlastní oči? To je tedy on! Svítí průčelními zdmi a přívětivě mrká okny, je veliký a členitý, aniž mu to ubírá na útulnosti: okamžitě jsem do něho blázen. Nemohu se na něj vynadívat. Stojí v hrdém osamění při cestě vprostřed rozlehlého údolí, v jeho blízkosti si kdysi dávno dalo schůzku několik brblavých potoků s ledovou a průzračnou vodou a jinak už jen louky, huňaté, šťavnaté, brčálově zelené, a lesy, kam pohledíš.

Ty jsou sice temné a hluboké, jsou to romantické hvozdy z báchorek, ale vůbec neděsí, zdá se, že obkličují jezero jen proto, aby je chránily před nepohodou, hrnou se do svahů okolních kopců, výš, stále výš, až k obrysům protáhlých hřebenů, po nichž se prohánějí větry a o jejichž vrcholky drhnou oblaka.

Je ráno, jedno z velebných rán, jaká lze zažít jen v horách, slunce nahlíží do údolí a zalévá je teplem, na nejzazším konci luk se popásá stádo krav, klinkání zvonců se nese třpytivým tichem. Vzduch pobzukuje a voní trávou a vodou a pryskyřicí, kdoví čím ještě, ostrý, až bolí v plících, a neuvěřitelně hmotný, lze jej jíst a pít, ohmatat jej a mnout mezi prsty jako přízi, vystavět z něho zámek nebo se v něm beze zbytku rozplynout, je to vzduch - věc.

To mě podržte, je to možné? Je to dokonce jisté - ta mladá ženská v džínsech, to jsem přece já, nepochybně a nabeton já! Ano, teď právě sbíhám jen tak bosa a s rozpuštěnými vlasy ze schůdků před domovními dveřmi a mžourám očima proti slunečním paprskům: Vratká lávka nad potokem se na okamžik prohne pod mou vahou, ale vzápětí se narovná. Jsem na louce. Tráva jiskří ranní rosou, je chladná a měkká, zážitek pro chodidla odjakživa vězněná ve střevících a zvyklá jen na tvrdou dlažbu. Chvíli v ní svědomitě poklusávám, kolena nahoru, ráz, dva, pak se pokusím i o hvězdici, donedávna jsem ji svedla perfektně, ale teď to dopadne všelijak, asi mi trochu ztěžkl zadek, naštěstí se nikdo nedívá. Prodírám se vysokou metlicí, pak se zastavím a rozhlížím kolem sebe. Jsi tu, holka, štípni se, stojíš pod vycíděnou oblohou na nepatrném kousíčku zeměkoule a s úžasem cítíš, jak v tobě proudí krev a bije srdce, šťastná, zuřivě, pominutě a trochu úzkostně, šťastná vezdejším světem a tím, že na něm žiješ, šťastná sluncem a potoky a stromy a větrem a stébly trav, šťastná vlastním tělem, a nejvíce tím druhým, člověkem, k němu patříš a on k tobě.

Procitám, až když zaslechnu kroky - je to Petr, kdo jiný by to mohl být? Vrací se po cestě z lesa a hvízdá si, slunce se mu zableskne na sklech brýlí. Poznám ho už podle chůze, je to zvláštní chůze člověka, kterému příliš narostly okončetiny, ruce jako by při ní nespolupracovaly s nohama, hlava vysunuta dopředu, podobá se to spíš dobývání prostoru než chůzi. Zahlédne mě a zamává a já se mu rozběhnu vstříc, letím, pluji v nezemské odlehčenosti vzduchem, jsem u něho. Krotce se na mě usmívá, je ještě neoholen, kalhoty zastrčeny do gumových holínek, voní větrem a jehličím. Přitáhne mě k sobě a zajede mi prsty pod svetr na nahá prsa, uniknu mu, ale vzápětí sama vztáhnu ruce a položím mu je na plochý hrudník.

Vracíme se těsně vedle sebe k domu, mlčíme a já vychutnávám tíhu jeho paže na rameni, mám ráda, když mě při chůzi takhle drží, třebaže mě to nutí nepřirozeně protahovat krok.

Jsme tu a stačí jen přimhouřit víčka - vidím to všechno docela zřetelně, dům, údolí, jeho a sebe…

- Aha! - vyruší mě zničehonic Petr, - už jsi zase tam, viď? - Je to jiný Petr, dosud pražský, má na sobě sako a pod ním jediný rolák, který jsem mu musela koupit, aby nechodil jako drban, šlukuje lípu a pobaveně na mě mhouří oči přes kavárenský stolek. - Tak jen hezky zpátky, Lu, ještě jsme v Praze! -

Trochu mě dopaluje, že to na mně vždycky tak snadno pozná, není to asi tak těžké, usmívá se mým rozpakům, dostaneš při tom takový legračně nepřítomný výraz a vejráš před sebe jako médium. Tak ať, stejně si nemohu pomoci, už to tak nějak ke mně patří, on má zase jiné zlozvyky, a daleko horší! Nedokážu prostě, abych si nepředstavovala místa, na něž mám odlet, lidi, s nimiž se mám setkat, nebo události, které mě neminou, už napřed a se všemi detaily. Rozdíl mezi jejich vysněnou a skutečnou podobou ve mně vždycky probouzí úžas, který není nepříjemný: je tím větší, čím více se ty dvě podoby nekryjí, a ony se zpravidla nekryjí. Všechny zkoušky na fakultě, při nichž jsem dopadla na výbornou, jsem napřed prožila v nejčernějším vydání, a naopak. Ne, nejsem tak praštěná, abych v tom hledala nějaký systém, natož pokyn osudu, je mi jasné, že tyhle předběžné představy jsou jen produkty fantazie, pošetilé potřeby předběhnout sebe samu, a že jsou poplatné touze, aby to či ono dopadlo tak, jak bych si přála, nebo naopak se obávám, že by to tak nemuselo dopadnout. Petr je nazývá sny sine garantia a já mu zazlívám, že se jimi občas obstojně baví - na můj účet. A co je na tom tak špatného?

- Ty vlastně žiješ nadvakrát, - řekl mi v té kavárně.

Tvářil se sice zcela vážně, ale já znám tenhle druh jeho vážnosti, a proto jsem se už předem mírně naježila.

- Jak to myslíš? -

- Jasné, ne? Nejdřív nanečisto a teprve pak doopravdy. -

- Vedle! - zavrtěla jsem důrazně hlavou. - Člověk píše nanečisto proto, aby se vyvaroval blbostí a gramatických chyb, až bude psát načisto, to je evidentní… -

- Teď promluvila úča! - podotkl s krotkým úsměvem, i když musel vědět, že mě tím ještě víc vyprovokuje.

- Hele, tu úču si už jednou provždy odpusť a nech mě laskavě domluvit! Já tím, že si představuju věci napřed, nanečisto nic nepíšu, ono to totiž v životě ani nejde - bohužel ! A netvrď mi, že ty to neděláš taky! -

Poznala jsem, že jsem zasáhla, už proto, že protáhl obličej a vysunul spodní ret, vždycky to tak dělá, když mu není otázka po chuti. Nespěchavě udusal cigaretu a přikývl.

- To dělá každý - do jisté míry! Jenomže ty jsi v tom kapánek přes. Ale navrhuju pax! - dodal a současně mi nabídl přes stůl dva prsty k dohodnutému aktu míru.

Třepala jsem je dvěma prsty a pak, čímž byl smír znovu slavnostně a na věčné časy obnoven, ale nebyla jsem ještě úplně spokojena, a tak jsem se zeptala: - Moc ti to vadí? -

- Ne, moc ne. Beru tě i s tím. Jen si někdy kladu otázku, jestli sis vlastně nevyfantazírovala i mě. -

- Jen klid, - skočila jsem mu do řeči. - Ty existuješ zatraceně dobře i sám o sobě. Vím to docela jistě. -

- To mi spadl kámen ze srdce, - řekl a přikryl mou ruku na mramorové desce dlaní. - Ještě víš něco tak docela jistě? -

- Ledacos. Třeba to, že tě mám ráda. -

Cítila jsem na kůži teplo jeho dlaně a oči za skly brýlí se na mě usmívaly s modrou bezelstností. - Čím dál líp, - řekl, ale vzápětí se mu čelo zkrabatilo. - Přesto bych byl rád, kdybys byla krapet zdrženlivější, Lu. Co kdybys počkala, až tam pozítří budem? Je tam krásně, ale nečekej selanku - alespoň zpočátku ne! Ty neznáš Šumavu jako já, mohlo by se stát, že by ti tvé bukolické představy šeredně nabourala. -

27. května

Pršet začalo vlastně už za Pískem, takže měl zase jednou pravdu, ale myslím, že se z toho dvakrát neradoval, alespoň se tak netvářil. Zpočátku to bylo jen směšné cíkání z nebe, vypadalo to na neškodnou jarní přepršku, ale to byl omyl: každým kilometrem, kterým jsme se blížili k horám, obloha výhrůžně temněla, mračna se na jihu slévala v šedomodrou stěnu a ta se rozestřela nad prvními kopci předhůří v chmurné bezútěšnosti. Jeli jsme přímo do toho, to bylo jisté, a ten pohled ve mně vyvolával úzkost: připadalo mi v té chvíli zcela nepravděpodobné, že by ještě někdy mělo svítit na svět slunce.

Zklamání bylo trpčí o to, že jsme ráno vyjížděli z Prahy za slunečního jasu, obloha nad staroměstskými střechami byla potažena jen zářivě bělostnými pruhy, které prý signalizují dobré počasí - tomu se říká převoz!

A už jsme v tom, kdepak déšť, tohle už je liják, lijavec, učiněná průtrž mračen, a navíc vylepšená zákeřnými nápory větru.

- Trakaře začnou padat až za deset minut, - podotkla, jsem s přehledem, ale vůbec mi nebylo do vtipkování, kdepak!

Nevrlé zamručení odvedle zaniklo v šelestu lijavce.

- Kruci, -ulevil si po chvíli Petr, - ti meteorologové z rádia se zas jednou sekli. Já to cítil v kotníku. Kdyby se mě zeptali… - Zmlkl vpůli věty, prudce trhl volantem a zaláteřil: - Vidíš ho, trotla, vyjede si z lesa na tom praskoletu a vůbec se, nepodívá… to by mě vzal čert! -

Protože jsem dopředu téměř neviděla, po skle se hrnula voda, dívala jsem se ze strany na něho. Předkláněl se nad volantem, čelisti zaťaty, až se mu na nich dělaly boule, výsečí, kterou vymezoval na předním skle vrnivý pohyb jediného stírače, sledoval zákruty silnice a tiše sakroval. Bylo mi ho trochu líto, ale byla jsem na něho i pyšná, to, co teď podstupoval, byl zápas, skutečný zápas s živlem a terénem, silnice byla po zimě ještě plná trhlin a zrádných lavorů a jízda po ní se podobala riskantnímu slalomu. Líbil se mi tak ž profilu, vypadal mužně, a proto mi ani nevadilo, že si mě téměř nevšímá, řekla bych, že v takových šlamastykách by měly ženské držet jazyk za zuby a nepřekážet mužům v jejich lopotě.

- Jen aby vydržel stírač, - řekl Petr spíš jen pro sebe.

Zdálo se mi, že liják bubnuje do střechy vozu až s nenávistnou zarputilostí, jako by se jí chtěl proklovat a dostat se nám na kůži, připadal mi nechutně osobní. Svět za okénkem se ztrácel v šedavém kouři, nevlídný a prosáklý nebeskou mokrotou, viděla jsem sotva na pár metrů, chvílemi se zešeřilo, to jsme projížděli lesem, pak bylo opět světleji, kolem se mihla tabule před vesnicí, jejíž jméno mi nic neříkalo, pustá a rozbahnělá náves s kostelem, hejnem zmoklých hus, hřbitovní zeď, benzínová pumpa na liduprázdném náměstí jakéhosi městečka, a zase kopce a kopce, serpentiny do stále vyšších návrší, a vítr a lijavec, hotová čina, tak to bude možná vypadat těsně před tím, než odtroubí archanděl konec světa. Ale co, mohlo by to být ještě horší, aspoň že není bouřka, od dětství se děsím její okázalé hrůzy a dodnes nedokážu nedat ten pitomoučký strach najevo.

A já si přece svatosvatě umínila vypadat co nejstatečněji! Stálo mě to přemáhání, zvlášť proto, že i po fyzické stránce mi bylo víc než bídně: odjakživa mi dlouhé jízdy nesvědčí, a ke všemu, jako naschvál, jsem ráno před odjezdem dostala měsíční návštěvu, nečekala jsem ji tak brzy a to věčné natřásání a kodrcání mě doslova ničilo. Vždycky při tom, alespoň zpočátku, v prvních hodinách, dost trpím, pokud je to možné, zalézám do ústraní, protože nesnáším, aby se mě v té chvíli někdo - ani Petr - dotýkal, ale teď, při jízdě, mě co chvíli přepadala taková bolest v kříži, že jsem musela zatínat zuby, abych se nahlas nerozskučela. Co dělat? Zabalila jsem se do deky, ve voze bylo vlhko a chlad, a stále jsem hledala nejvýhodnější polohu - jestli ovšem taková vůbec byla.

Samozřejmě si Petr toho mého ustavičného vrcení povšiml.

- Copak ? - ozval se starostlivě. - Je ti zle? -

- Ujde to. Jsem jen trochu přesezená, nevšímej si toho! -

- Mohl bych na chvilku zastavit… -

- Hodláš tu pobíhat v lijáku? Já ne. Já mám trvalou. -

Oddechla jsem si, že nic nepoznal, raději ať už je po všem, ať jsme tam, tyhle záležitosti si musí ženská stejně odtrpět sama, jen jsem se trochu bála, aby mi nezačal při jízdě hladit nahá kolena, často to dělá a já to za jiných okolností snáším víc než ochotně. Naštěstí byl příliš zaneprázdněn řízením. I tak jsem si zažívala perné chvilky, panebože, napadlo mě zničeho, kam se to vlastně kodrcáme? Co když tam bude pořád takhle cedit, co když se tam rozpustíme jako prášky ve vodě, co když…Cítila jsem, jak ze mě ta prašivá bolest vytřásá zbytky nastřádané odvahy, a chvílemi se mi celý náš podnik, s nímž jsem dobrovolně souhlasila, jevil jako čiré bláznovství, jako cvokařina na druhou, možná že měla Evka pravdu, když mi to rozmlouvala, holka, co tam budeš dělat, v takové díře, vždyť se tam ukoušeš nudou! Ale ne, nesmysl, určitě neměla, musím to překousat, zahnat tyhle kňouravé myšlenky, ty obavy a strášky pražské frajlinky zvyklé na pohodlí, nejedu tam přece sama, vždyť tam jedu s Petrem a v Samsonu - takže co? Takže nic!

Samson! Vytáhla jsem ruku zpod deky a nenápadně jej pohladila po zašlé palubní desce, vydrž, Samy, vzývala psem jej v duchu, přece bys nás v takové slotě nevyšplouch, starý sekáči, jestli to dokážeš, hned zítra tě umyju a napucuju, že se budeš blýskat jak mercedeska! Skoro bych přísahala, že tomu rozuměl, držel se přes svůj kmetský věk přímo skvěle: motor si dodával kuráž do dalších vrchů řevem zraněného tura, karosérie skřípala a chrastila, jako by se měla každým okamžikem rozletět do stran, ale klid, to se nestane! Abych trochu zapomněla na své trápení, upjala jsem se myšlenkami na Samsona, myslela jsem na něj s něhou a vděčností, i když poskytuje všechno jiné než pohodlí, spíš naopak: škvírami ve dveřích do něho fičí vítr, kabina páchne šmírem a koženou plísní, a mluvit o pérování by bylo zcela přehnané, kliku u dveří nahrazuje tlustý provaz, levá směrovka občas nevyskakuje, takže Petr musí vystrčit ruku z vozu a pomoci jí. Rovněž hlas našeho oře se nepodobá hlasu moderních aut, onomu diskrétnímu, až uspávajícímu bzučení, je to spíš drsný chrapot, chrčení, tlukot nebo zimničné drkotání, řekla bych, že se nejvíc podobá lomozu vysloužilého zemědělského stroje, snad sekačky, ale v každém případě je to hlas osobitý a připadá mi furiantsky odvážný, zvykla jsem si na něj. Ostatně Samson není jen tak obyčejný automobil, alespoň pro mě ne, už proto, že neodmyslitelně patří k Petrovi: byl svědkem naší první schůzky, první výlet v něm se stal pro mne nezapomenutelný tím, že jsme jej museli tlačit tři kilometry do nejbližší autosprávkárny a na zpáteční cestě se Petr co chvíli přehraboval v jeho znavených útrobách, aby jej .vůbec přiměl k jízdě, vzpomínám si, jak se za ten zpackaný výlet přede mnou styděl a omlouval své vozidlo, a jak mi byl při tom milý. V jeho prostorné kabině mě ponejprv políbil, v ní jsme se poprvé dotýkali jeden druhého a zažívali vzrušení z fyzické blízkostí, v ní jsme jedli i spali a schovávali se před bouřkou, která nás přepadla u řeky, její nepohodlí mi voní útulností a bezpečím domova. Vím, že i Petr jej má rád, i když jej často zasypává vyčítavými kletbami - občas si náhle postěžuje na jeho krajní náladovost a sklon k poťouchlictví - a že k němu chová dojemnou úctu, která by nezasvěcenému mohla připadat výstřední. - Pochop, - řekl mi jednou, že když ho v té Tatrovce vyrobili, byl jsem ještě na houbách Je o sedm let-starší než já sám! -

Je pochopitelné, že se Samsonův archaický vzhled začasto stává terčem jízlivých poznámek leckterého z fouňovských majitelů nových embéček, simek nebo renaultů, ale už jsme si na ně zvykli a umíme jim čelit. Když jsem jednou čekala u našeho vozu na Petra, zarazili u chodníku nablýskaně červený saab a z jeho okénka vyhlédl připlešatělý seladon, typ sebevědomého playboye, který se mi z duše protiví. Vycenil na mě podezřele bělostný chrup a s odpornou vybízivostí ukázal na sedadlo vedle sebe.

- Haló, dcerenko, nechtěla byste náhodou změnit fáro? -

Líbezně jsem se na něj ucukla.

- Nikoliv, dědečku! U mě spíš záleží na tom, kdo sedí za volantem, víte? -

Zamávala jsem na přicházejícího Petra a s požitkem zaslechla vzteklé zaburácení motoru, jak se saab odpíchl z místa. Plav!

A dnes, když jsme braku pumpy v Milíně benzín, troufl si na nás dokonce majitel trabantu. - Páni, - řekl s falešným obdivem, - to je kraksna! Ono to jezdí na benzín? -

Petr zachoval skvostný klid, sklapl kapotu a nespěchavě se obrátil na drzouna. - Ne, já tam leju kofolu, víte? Na novější nemám, živím se totiž myšlením, ale ozvete se, vážený, až vám ta vaše prkotina někde vydechne, rád vás přijedu odtáhnout. -

Pochopitelně nás ten vařbuchta hned za městem s provokativním mečením klaksonu předjel, ale to nás vůbec nerozházelo. - Jen upaluj, - uchechtl se Petr a udeřil dlaněmi na volant, - my nespěcháme. Není kam a není proč. Kdo dohání zítřek, propase dnešek - a to nás ani nenapadne! Co ty na to? -

- Souhlasím, - ozvala jsem se, - až na to, že mi to jako citát nepřipadá dvakrát originální. -

- Proč by musela být pravda dvakrát originální? -

- Já se nehádám. Je to Montaigne nebo…? -

- Vedle! - usmál se a zařadil trojku. - Někdo ještě bližší, Lu - táta. Nepamatuju se, že by někdy spěchal, a  že by mu něco důležitého uteklo. -

Řekla bych, že rychlosti, kterých je Samson schopen, nejsou nikterak přemrštěné, přesně je určit nelze, protože tachometr nefunguje už celá desítiletí. Jsme zvyklí, že nás téměř každý automobil i motocykl hravě předjede, zatímco my předjíždíme leda traktor nebo babku s trakařem. Co na tom? Proč vůbec někoho předjíždět a někam spěchat, dokážu být šťastná i tady, na tomhle místě, na tomhle kousíčku zeměkoule, a neznám důvod, proč bych měla být o pár kilometrů vepředu šťastnější, u mě je tenhle pocit pramálo závislý na místě, na němž se nacházím. Nepotrpíme si na závratné rychlosti, které z člověka vyrážejí dech a nutí ho třeštit bulvy, při nichž svět kolem vozu pozbývá konkrétnost, intimitu, půvab podrobností, rozplizá a mění se ve vanoucí přelud. Oč pěknější musel asi být pohled na něj z kočáru? Ne, nejsem žádná oplakávačka všeho minulého, ale přesto pochybuji, že je člověk faktem svého zrychlování o něco podstatného spokojenější. Ale co já vím? Snad je to fatální nezbytnost, bedno z narkotik dnešního člověka, možná že se tím pokouší předběhnout nebo předjet sebe sama a urvat tak ze života větší krajíc. Je si přitom dokonce vědom rizik, která ta posedlost s sebou přináší, a přece - přibrzdit už nedokáže, démon, kterého neprozíravě vypustil z láhve, nechce zpátky a krutě jej začíná ovládat. Tak nebo onak, já rychlost nepotřebuji, dokonce je mi z ní úzko, a zdá se, že ani Petr ji nepostrádá, víc, že se jí záměrně odříká, takže to, že nespěcháme, není výhradně záležitostí dýchavičnosti našeho vehiklu a rychlost pro nás nejsou jen kyselé hrozny.

Nicméně se Samsonu dostalo i po této stránce nečekané satisfakce a já na ten mírně praštěný výjev dodnes vzpomínám s dojetím. Stalo se to loni na podzim: sjížděli jsme z táhlého svahu ke středu jakéhosi městečka a nevšimli si, že už jsme minuli návěstní tabuli: Samy uháněl podporován vlastní vahou jako plnokrevník a najednou - stop, silniční kontrola! Před námi postávalo pár aut, za námi dojížděla další a všechna čekala pokuta za překročení rychlosti. Nic jsme nechápali, a tím větší byl náš úžas, když nám příslušník oznámil, že se to týká i nás. Vystupte si, pane řidič… a tak dále! Zřejmě očekával, že se s ním budeme handrkovat se stejnou vehemencí jako ostatní šoféři.

- Kolikže jste nám naměřili? - zeptal se nechápavě Petr.

- Šedesát devět kilometrů v hodině! -zaznělo stroze.

Nepamatuju si, kdy jsem viděla Petra tak vyjeveného.

- Kolik? - vydechl. - Kolikže? Nemýlíte se, prosím vás? -

Příslušník rezolutně zavrtěl hlavou.

Petr se obrátil ke mně do vozu s výrazem radostného vytržení. - Slyšelas to? Páni, šedesát devět kiláků, to znamená, že chvílemi… fantastické, Samson a… to přece není možné, že… -

- Nejen možné, - umlčel příslušník jeho nadšený výlev, - ale jisté! Přístroje fungují naprosto spolehlivě. -

- Nic proti nim, ale… podívejte se na ten vůz, to je… -

- Vůz nevůz, - zavrčel příslušník a pleskl blokem s útržky o dlaň. - Nezdržujte, prosím, nejste tu sám! Jste ochoten zaplatit pokutu za překročení stanovené rychlosti? -

Prožívala jsem v duchu s Petrem jeho úžas a pýchu, bylo v ní cosi mile klukovského. Prohrábl si vlasy a ožil.

- Ale ano - samozřejmě. Rád. Jak by né! Když přestupek, tak pokuta, to je úplně spravedlivé… já jen že… Dostanu na to písemné potvrzení, jako že… -

- Dostanete! - odsekl příslušník už dotčeně.

- Prima! A… mohl byste na tom potvrzení uvést i rychlost, kterou jste nám naměřili? Chápejte, já v životě ještě… -

Pohled, který orgán Petrovi věnoval, byl víc než srozumitelný. Zašklebil se a vyhověl žádosti, ale já bych se vsadila, že se po našem odjezdu obrátil na některého ze svých kolegů a významně si zaťukal prstem na čelo.

Hned druhý den mi ukázal Petr onen útržek s příslušným potvrzením v zaskleném rámečku opatřeném ouškem na zavěšování. - Tak, a to zacpe všem náfukům huby, - prohlásil s rezolutností u něho neobvyklou.

- Šedesát devět kiláků v hodině, černé na bílém a ouředně potvrzeno, to není vůz, to je raketa! - Zavěsil rámeček na palubní desku Samsona - a tam visí dodnes.

Čtvrt na tři, liják se poněkud vysílil, změnil se v déšť, který hrozil, že bude právě o svou mírnost vytrvalejší. I mně bylo líp, také jen poněkud, cítila jsem se zoufale ochablá a jakoby vyždímaná, učiněná mátoha, bože, co si tam se mnou počne? Kolik ještě kilometrů? Tak pětadvacet, ne víc! Protože jsem nechtěla, abychom zastavovali, vytáhla jsem z chlebníku housky se salámem, ulamovala sousta a krmila jimi Petra za jízdy. Chňapal po nich s vlčím apetytem, aniž odhlédl od silnice, občas mě chytil zuby za konečky prstů a lehce do nich kousl, pokoušel se mě tím pobavit, zřejmě tušil, že toho mám zapotřebí. Co je?

Zdálo se, že se mu cosi nezamlouvá, co chvíli se s ustaraným výrazem zaposlouchal do rachotu motoru a potřásl hlavou - nic, v pořádku, ale mám pocit, že volant táhne do strany, levá přední trochu uniká, asi ventilek, prevít, teď mám akorát náladu se s ním obírat!

I když nechci tvrdit, že je Petr vyložený technický antitalent, bezpečně vím, že nemá obzvláštní zájem o stroje a motory a že je mu do značné míry nadání pro ryze technické myšlení odepřeno. A přece: tak jako naučila nouze Dalibora housti, donutila Samsonova stařeckost i jeho, aby se stal mistrem v umění dojet za každou cenu. Stačí kus drátu nebo špagátu, profouknout ucpanou trysku, ucpat děravý chladič drtí melty, zalepit gumovou hadici leukoplastí nebo pronést zaříkadlo a kopnout třikrát vší silou Samsona do přední pneumatiky. Zná svého oře se všemi jeho neduhy a zlozvyky a dokáže jej přimět k další jízdě s vynalézavostí, která ve mně budí nefalšovaný obdiv. Ovšem, kdyby nás dnes postihl vážnější defekt, nebylo by se čemu divit: už dávno nepodstoupil Samson cestu tak dlouhou, a navíc byl, chuděra, nemožně přetížen. Nejeli jsme přece na výlet, ale na dlouhou dobu, kdoví jestli ne navždy, a tak jsme v kufru a v zadní části vozu vezli celé své majetečky. Nebyly veliké, ale do Samsona se taktak vešly, a skládací lůžko, s nímž se Petr z neznámých důvodů nedokázal rozžehnat - co když se na něm miloval s některou z mých předchůdkyň? - jsme museli uvázat na střechu, pociťovala jsem k němu lehkou zášť a vůbec by mě nemrzelo, kdybychom je cestou ztratili.

Koniec ukážky