Eli a Magdaléna

(milostný půlromán)

Miroslav Jandovský

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1994 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by Marina Zobova

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-171-4 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-172-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-173-8 (PDF na CD)

Celou protější stěnu

MAŘÍ MAGDALÉNA (1)

Jdu se toulat.

MAŘÍ MAGDALÉNA (2)

Odkládám cestu

MAŘÍ MAGDALÉNA (3)

Večer, to už druhý den,

MAŘÍ MAGDALÉNA (4)

Zavolal jsem Solariho,

MAŘÍ MAGDALÉNA (5)

Druhý den jsem se vydal

MAŘÍ MAGDALÉNA (6)

A sníh padá a padá.

MAŘÍ MAGDALÉNA (7)

Z knihovny jsem šel

MAŘÍ MAGDALÉNA (8)

Rozhodnutí, že nechám příběh

MAŘÍ MAGDALÉNA (9)

Roman s irelevantní literaturou.

MAŘÍ MAGDALÉNA (10)

Eli se mi už náruživě připomínala.

MAŘÍ MAGDALÉNA (11)

Eli teď žije spokojeně

MAŘÍ MAGDALÉNA (12)

Odepsala tě, kamaráde.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Celou protější stěnu

jediného mého pokoje kryjí regály plné knih. Když mám dobrou náladu, dýchá z nich na mne umírněná laskavost.

Laskavost. Uvažuji, co mne přimělo k tomuto tvrzení. Lidé, kteří psali knihy, měli být laskaví? Kdepak. Právě tahle knížka říká něco zcela jiného. Vypadá jako špalek uzeného. Toto přirovnání charakterizuje autora. Byla snad napsána s láskou?

S chtivostí, s obyčejnou lidskou chamtivostí, byla vyvolána touhou po moci. Z politického Olympu dirigoval vědu, a proto se chtěl vyrovnat učencům v domnění, že jím pak nebudou pohrdat. Chtěl být jedním z nich. Lidé koupení, protože každá moc si kupuje a zavazuje slabé, mu ji pomohli sestavit, napsali úvod, opatřili recenze. Tento pán a laskavost? Styděl bych se ho pozdravit, kdybych ho potkal v metru.

Rozčílilo mne to. Jak ponižující je takhle smýšlet. Sám sebe jsem zaskočil a překvapil. Všechno se teď změnilo, z knížek dýchla zlost. Knížky mají svoji povahu, některé jsou tedy zlostné. Ale i ta zlostná knížka patří k mému životu, a proto ji nemohu vyhodit. Nic nejde pohodlně a někdy i bez ponižujících souvislostí. Přesto věřím, že lidé píší knihy s láskou. Samozřejmě, že jsem zaujatý. Vím, že člověk nejdřív pracuje, protože musí, pak však propadne tématu – a s knihou to je jako s milovanou ženou. Nemůže bez ní být.

„Nemůžu bez tebe být, Eli.“

Říkám to vážně a kupodivu to i vážně myslím. Ona mi věří. Hřbetem ruky si dojatě utírá nos. Dámy si neutírají nos hřbetem ruky.

„Ty tomu věříš?“

Mlčí, asi věří. Nebo mi nerozuměla. Její důvěra se mi trochu příčí. Vítězství dosažené bez odporu těší málo. Snad proto jsem ještě dneska svobodný.

K čemu jsou tyto úvahy? Bez koho nemohu být? Bez milované ženy, nebo bez práce? Jsem pokrytec. Nic hodnověrného neříkám, jenom klamu. Pravda je, že badatelský program, dříve mnou rozvíjený, předpokládal dřinu. Člověka tedy vzrušuje a láká ona dřina, lopotné sbírání a ověřování faktů, opětovné návraty k odmítnutým poznatkům. Co práce dá jenom sestavit pracovní hypotézu. Pak je z toho všeho po měsících námahy jedna jediná kapitola historické práce – třeba o prvních Přemyslovcích.

Tady je, pane profesore, v modrých deskách. Nenasytně jsem z ní čerpal, když jsem psal o Brajčislavovi. Tak říkali v jedenáctém století Břetislavovi. Živě si na vás, profesore, pamatuji. Vypadal jste jako strýc – omlouvám se vám, strýcové – nikdo by nevěřil, co tenhle člověk věděl o Břetislavově době. Byl pomenší a teď se mi zdá, že měl červený nos. Už nevím, o čem jsme spolu jednali, v paměti mi zůstaly pouze nepodstatné důkazy jeho tehdejší přítomnosti. Byl to dobrý člověk a s úctou teď listuji v jeho knihách.

Tolik knížek v domě a tolik příležitosti.

K čemu? K přemýšlení? K nabírání odvahy? K ušlechtilosti? Takhle patrně smýšlí trudovitá naivka, že člověk, který se živí přemýšlením, nedělá nic jiného, než uvažuje, přemýšlí a promýšlí. Když už se mi přihodí, že se k přemýšlení dostanu, přitom je otázka, jestli to, co se děje v mé hlavě je vůbec myšlení, možná, že se mi tam prohánějí jakési obrazy, dojmy a já tomu pyšně říkám myšlení, potom toto vymyšlené vykrádám. Kdysi, když mne vyhazovali ze školy, to se v tomto rozdováděném světě každému vzdělanci jednou za život musí přihodit, jsem sedl a půl roku – půl roku jim trvalo, než mne zase vzali zpátky – jsem vymýšlel teorii, kterou jsem potom několik let rozvíjel v systém. Namouduši. Byl to pro mne požehnaný půlrok.

S údivem se dívám zpátky. Na sebe, ne na dobu, o kterou šlo. Na osmašedesátý rok. Dnes bych patrně vypustil duši strachem. Být bez práce a žít bez naděje? Tenkrát se mi nezdálo, že jde o něco osobně katastrofálního. Asi jsem od té doby zestárl. Je to tak.

Napadá mne, že bych měl ten odporný spis obrátit hřbetem ke zdi a nemít ho tak na očích. Raška. Takové neutrální jméno. Kdekdo je nosí a nestydí se za ně. On se však taky nestydí. Určitě skočil na nejbližšího volného koně a dál dělá politiku. Politika je droga a drogová závislost se těžko odstraní. Jak o mně asi smýšlí? Jako já o něm. Na rozdíl ode mne mi mohl svou nelibost dát kdykoli najevo. Měl moc. Zasedal ve středu moci, přijímal patolízaly a uděloval rozhřešení. Ve sporech se mnou vždycky vítězil. Mocní byli nedotknutelní a ti, jejichž sympatie jsem měl, se to střežili říci nahlas. No ať. Minulé dny vzala voda, jenom paměť kdyby nebyla.

Vstal jsem a vyhlédl z okna. Je tu jaro a parkoviště zabral kolotoč s přilehlými lákadly. Proti minulým létům je areál ozdoben americkými vlajkami. Nikdo se proti tomu neohradí? Úcta k vlajce se tady nenosí. Zde symbolizuje jenom českou servilnost a to ještě tak nehorázným způsobem. Včera večer jsem si šel koupit několik rohlíků a smíchovskou desítku. K večeři jsem měl dva párky, rozdělil jsem se o ně se psem. Musel jsem jít přes parkoviště. Vzduch se chvěl pod náporem elektronické hudby. Obrátila se na mne šedovlasá paní. Za ruku držela dítě.

„Víte, pane, kolik stojí jedna jízda na kolotoči? Patnáct korun! Pak mohou komedianti jezdit v mercedesech.“

Jeden takový vůz, už dost ojetý, ale pořád mercedes, symbol úspěchu a bohatství, stál mezi maringotkami. Dítě netuší, co znamená pro důchodkyni patnáct korun. V noci tu někdo zapálil kontejner s papírem a jedné škodovce, blízko zaparkované, rozbil zadní sklo. Policajty ani hasiče určitě nikdo nevolal, byli by mne probudili. Znechucen jsem se teď vrátil ke své knihovně.

Trpím nepřiznanou iluzí, že co je jednou na papíře, čas nezničí. Napsané vždy někdo přečte a posoudí. Podobně patrně smýšleli i autoři, jejichž díla shořela v alexandrijské knihovně. Možná však, že psanému přisuzovali jiný význam než my. Třeba byli velkorysejší, víc zakotveni v prostém bytí. Jeden přítel mi vypravoval, že ukradl v Univerzitní knihovně z kartotéky lístek s jedním mým titulem. Zapomněli ho vyřadit. Věděl, že za redakci téhle knížky v Bratislavě vyhodili z práce redaktora. Bylo to tak. Toho člověka mi bylo líto a věděl jsem celkem přesně, co udělají se mnou. Neudělali nic významného. Mlýny politiky mlely nevyzpytatelně. Dala by se o tom napsat psychologická studie. Dnes tam ten lístek chybí a nikdo ho už nevrátí na jeho původní místo.

Proč by ho měl vracet?

Vyhmátly si mne z davu proudícího po Václavském náměstí.

„Pane, víte co je dneska za den?“

Tři dívčiny, určitě studentky. Žouželky, řekl bych. Každá držela v ruce jakousi krabičku, patrně zkoumaly veřejné mínění.

„Úterý, nejspíš.“

„Máte pravdu, ale jenom částečně. Dneska je den boje proti tuberkulóze,“ řekla jedna s převahou.

Nic jsem nenamítal. TBC opět hrozí. Každá měla na kabátku červený květ karafiátu. Z umělé hmoty byla ta květina.

„Liga proti tuberkulóze dělá sbírku, kterou chce přispět na léčení téhle choroby.“

Takhle. Uvažoval jsem zmateně, kolik mám u sebe. Tuberkulóza. Bojím se nemoci? Samozřejmě. Bojí se tahle děvčata? Jsou tři. Která z nich na nějakou zrádnou nemoc umře? Jsou tu jiné, horší choroby, které ohrožují lidstvo. Třeba nenávist a sobectví.

„Moment.“ Zmateně se šacuju. Někde jsem měl peněženku, určitě jsem ji někde při sobě měl. Mám v ní tramvajenku. Trapné, co?

„Jen klidně, máme čas,“ řekne zase ta jedna, patrně mluvčí těch dalších, které se jenom smějí. Po celou dobu, co tu se mnou stály, jim to vydrželo.

„Jak se k vám lidé chovají?“ ptám se. Peněženku jsem našel tam, kde jsem ji vždycky měl.

Podívaly se na sebe a pokračovaly ve smíchu.

„Normálně.“

„Rande vám nikdo nenabídl?“

„My oslovujeme jenom starší lidi.“

„Tubera však může řádit mezi všemi ročníky, pokud vím.“

„Ti mladí si to tak neberou.“

Nezbylo mi než s tím souhlasit. Chtěl jsem se zeptat, kolik jim oslovení dávají, ale to by bylo snad trapné. Měl jsem v peněžence volnou dvacetikorunu. Chtěl jsem za ni koupit pásku do stroje.

„Stačí dvacet korun?“

„Jéje! Samozřejmě, že stačí. Musíme vám poděkovat za vaše pochopení.“

„Osudu stejně neujdu, vám jenom přeju, aby se vám tahle choroba vyhnula.“

Dala peníze do krabičky a zapsala číslici na víko. Měla tam tři údaje. Dvakrát dvacet, jednou třicet korun. Tedy nic moc.

Buď právě začínaly, nebo byli lidé skoupí.

„Počkejte, pane,“ zastavila mne. „Ještě musíte dostat kytičku.“ Vyndala z krabičky červený květ karafiátu a podala mi ho. Květ karafiátu z umělé hmoty. Strčil jsem ho do kapsy a poděkoval. „Tak ne. To musíte nosit na klopě, aby všichni viděli, že jste se jich zastal.“

Vzala mi z dlaně kytku a připevnila ji k levé klopě mého saka. Nešlo to, zavírací špendlík si až po chvíli dal říct.

„Prosím,“ řekl jsem, „teď vypadám jako bonviván.“ Smály se a já s nimi.

Paradoxem našeho života je, že se děje řečněním. Řeči nahrazují činy. Pak se ovšem může stát, že nás čin, ke kterému dojde překvapivě, jaksi náhodou, zaskočí. My pak zíráme, jak s námi zatočil. Samozřejmě, že tohle není záležitost většiny, jenom intelektuálové, nebo ti, kteří se za ně pokládají, lenoši a jim podobní, se předvádějí planými řečmi.

Z Václavského náměstí jsem přešel do Spálené ulice, abych si koupil zmíněnou pásku do psacího stroje. U nás byla prodejna z důvodu opětovného vykradení zavřena. Jak to je v tradičních příbězích lidových vypravěčů? Jdu a potkám známého. Kdysi jsme se znali blíž.

„Tak co, pane Filípek, jak se vede?“

Vědět, proč jsem ho tak familiérně oslovil, by znamenalo nahlédnout do tajů lidské psychiky.

„Hrozně. Už podruhé mne vykradli.“ Přitom se díval na moji červenou kytku, nijak se k ní však nevyjadřoval.

Ne! Tomu říkám náhoda. Obecná tendence má snahu zasahovat do lidských osudů výrazně subjektivní povahy.

„Neříkejte. To se dneska děje nějak často. Zřejmě si na to budeme muset zvyknout. Buďte rád, že vám při tom neublížili. Pojišťovna vám snad škodu uhradí. Nebo ne?“

„Kam se člověk podívá, všude je samé násilí. Všude samá válka. Kam ten svět může dojít? Řekněte. Je nějaká hranice zla? Myslím, kde snad to zlo končí? Je. Jenže za ní je už jenom smrt a zmar.“

Chápu, že vyloupený Filípek má právo být pesimista. Bydleli jsme spolu v jednom domě, před léty jsem se odtud odstěhoval.

„Pane Filípek, Ludvík XIV. si ještě mohl dovolit říct, že jsou sice ve válečném stavu s Anglií, ale nikoliv s lidskostí. Dnešní politiky, kteří vedou války na všech stranách, něco tak prostého napadnout nemůže.“

„To je tím, že se od sedmnáctého století podstatně změnily poměry. Taky nevím, proč právě tohle připomínáte. Patrně proto, že jste to nebyl vy, koho vykradli. Dnešní poměry jsou nelidskost sama.“

Pan Filípek projevil povzbudivou znalost historie. Věděl, že vzpomenutý Ludvík žil v sedmnáctém století.

„Nevím, jestli to Ludvík náhodou neřekl až ve století osmnáctém. S Angličany válčil přece pořád.“

„Víte, že je mi to srdečně jedno? Já bych tyhle bytové lupiče věšel za nohy v průčelí domu, kde loupili. Lidskost sem, lidskost tam. Člověk celý život šetří – a najednou je to všechno pryč. Zločin, surovost, násilí je určující rys dnešní doby. Bohužel, pane, bohužel.“

„Když vezmete v úvahu statistické údaje, máte na tenhle dojem právo.“

„Člověk se vyvíjí k horšímu a ne, jak se mylně domnívali, že vývoj spěje k dokonalosti.“

„Tady si vás dovolím mírně opravit. Samozřejmě říkám svůj názor, který může být mylný, ale člověk je pořád týž. Vždycky se lidé navzájem zabíjeli, okrádali, utiskovali. Surovost je nám vlastní. Za to, že věříme v budoucí svoji dokonalost, mohou teoretici, doktrináři, věrozvěsti a podobní kazatelé, kteří všechno vysvětlí tak, jak se jim to hodí do krámu. Jednu surovost ospravedlní, protože jim vyhovuje, jinou odsoudí. Je to zkrátka problém.“

„Problém. Pamatujete na Šindeláře? Bydlel pod vámi.“

„Šindelář?“

„Umřel. V kuchyni uklouzl a praštil se do hlavy o ledničku. Jo. Problém je v tom, pane doktore, že se lidé odvracejí od víry ve svoji lepší stránku. Kam to dojde, když se naštvu, že mne vykradli – a udělám to sousedovi taky? Ukradli vám z auta stěrače? Obejděte v noci sídliště a přineste si jich pár do rezervy. A pak se můžete zeptat, kam to všechno spěje, když jste přestal věřit, že v lidech je taky něco dobrého.“

Chvíli jsem uvažoval nad truchlivým osudem souseda Šindeláře. Nebyl jsem s to si vybavit, jak vypadal. Shrnutí souseda Filípka jsem nebyl v tuto chvíli s to pochopit. Stěrače si po jízdě zásadně ukládám do vozu.

„Tak nevím, pane Filípek, tak nevím. Skutečně si nevím rady. Jako člověk nějak vychovaný mám věřit v člověka, v jeho dobrou stránku, jak jste řekl. Jenže ten člověk krade a znásilňuje. Máme tedy věřit v člověka a jenom čekat, až na něj zase přijde vlna krutosti, která ho určitě víc uspokojí než vědomí, že je v podstatě dobrý? Mám obavu, že se lidstvo poučí právě ze své historie a dospěje k názoru, že podmínkou bezpečí, blahobytu a pohody je právě násilí. Krutost páchaná jedněmi na té druhé polovině lidstva. Protože moje krutost a moje násilí, opřené o sílu, vás odradí od toho, abyste se mi postavil na odpor.“

„To jsou nějaké zvrhlé názory. Doufám, že je nevyznáváte. Měl jsem o vás lepší mínění. Připomíná mi to nějakou odmítnutou ideologii.“

Vzal jsem ho za loket a zatlačil k okraji chodníku. Kolem nás chodili lidé a my jsme jim, široce gestikulujíce, překáželi.

„Víte, pane Filípku, věc bude asi v tom, jaký kabát si na sebe ten ubohý člověk, který se proti své vůli narodí do nějakých okolností, vezme. Myslím tím civilizaci, samozřejmě, technický pokrok. Umět s tím pokrokem zacházet, být na jeho úrovni, poznat, že co je na jedné straně užitečné, to na druhé straně škodí. V tom je asi jádro věci. Možná, že je jinde, ale vyznejte se. Malá dávka pomůže, velká usmrtí. Jak jste řekl, násilí se na lidech vždycky páchalo, jenže neviděli za kopec, a tak žili v iluzi, že je na světě krásně jenom proto, že právě u nich bylo v tu chvíli hezky. Dneska to nejde, protože celý svět je obklíčený hustou sítí informací. Zločin je všudypřítomný. Za kopcem už není pohoda, ale babka se tam v chalupě třese strachy, u televizoru se bojí, že si někdo vezme příklad z toho, na co právě kouká. Válka v přímém přenosu je doklad zrůdnosti doby. S tím se už asi nedá nic dělat.“

K čemu jsou podobné řeči? Člověk si uleví, ale co následuje? Něco by následovat mělo, ale nenásleduje nic.

„Lidstvo má přece sebezáchovný pud. Alespoň já na něj spoléhám. Přece nemohou lidé vykácet dešťové pralesy a čekat, že snad nevyhynou. To nejde.“

„Nejde, ale zase jde. Aby to opravdu nešlo, museli bychom v něčem slevit. Ta sleva se asi točí kolem regulace, na kterou by lidstvo dobrovolně přistoupilo.“

Samozřejmě, že Filípek nerozuměl.

„Regulovat kácení pralesů a regulovat přítok informací. Dát jim zkrátka na hubu náhubek.“

„Ježíšmarjá, chcete zase znásilnit lidskou svobodu? Pane, to nemyslíte vážně.“

„Takže vy jste zkrátka svobodný občan a to znamená, že můžete všechno. Nechte se svobodně vykrádat a nestěžujte si. Já vám však na tuhle svobodu kašlu. Svého života si vážím víc než informace, která mi popíše, jak někdo znásilnil vaši ženu, když šla večer z biografu.“

Cítil jsem, že mi vyschl pramen. Co se tady bavím s Filípkem, kterého jsem už léta neviděl a o kterém ani nevím, co právě dělá, o němž vím jenom to, že ho právě vykradli? Nějaké řešení problému, který jsme na rohu Spálené ulice tak energicky probírali, být snad muselo. Člověk přece nevyhyne jenom proto, že si právě teď neví sám se sebou rady. Kde však to řešení je? Má to být ještě naše starost, anebo to máme nechat, jako téměř všechno, příštím generacím? Byli jsme to my, kdo všechno rozvrtal, a nemůžeme se zříci odpovědnosti. Svět je dnes jako novinová stránka zmuchlaná v nechutnou kuličku.

„Vy jste taky byl u komunistů?“ zeptal se Filípek najednou.

„Já? Nebyl. Proč myslíte?“

„Že máte takový výhrady proti dnešní politice.“

„Já mám výhrady proti zlodějům. Ti kluci, které mlátili na Národní třídě, teď říkají, že jim revoluci ukradli. Politikáři, kteří se přidali, když bylo po všem.“

„Ti kluci přece nemohli řídit stát. Vždyť na to neměli. To není žádná legrace. Dělat na ulici povyk, to je jedna věc, řídit stát je druhá.“

„Ale ti kluci měli nějakou myšlenku, na kterou se pak v praxi zapomínalo. Jen se o ní žvaní.“ Řeči vedené na ulici. Dnes to není nic zvláštního.

„Všechno naše trápení je jenom daň za pokrok,“ řekl pan Filípek po chvíli uvažování.

„Pane Filípek, nejste vůbec originální. V historii lidstva nejeden milovník tradic přišel na totéž a byl s pohrdáním odmítnut. Jak by to bylo všechno jednoduché, kdyby tomu tak bylo. Jenže věci se mají asi jinak.“

Tyhle řeči skutečně nikam nevedly. Já a zmíněný Filípek jsme sice byli vzrušeni životními okolnostmi, ale nebyli jsme na jejich úrovni. Jenom jsme tušili, že to, co nás trápí, musí mít řešení. Jenže není vidět za kopec, když stojíte na jeho úpatí.

Manželka profesora Solariho si otevřela v Klimentské ulici něco jako lepší bistro. V širším okolí je několik zdrojů kultury, proto je tady větší frekvence. Solari hrál v orchestru Národního divadla na tubu a teď občas učí na nějaké hudební škole. Přišel jsem pozdě, někoho už probírali.

„Víš, proč se nesmí vrátit do Prahy? Protože ho vyhodil ze školy. Netušil, chudák, jak za čas vyroste. Tenkrát řek, moc statečnosti k tomu nepotřeboval, že takovej blbec ze školy zkrátka musí, že nejni žádnej talent. Dneska aby před ním stál s čepicí v ruce. Jo, tak předem vědět, jak se všechno kdy pohne.“

To promluvil Kára, znalec spodního prádla všech studentek mé někdejší fakulty. Když si objedná pivo, ptají se ho na občanský průkaz.

„V Americe mu nic nechybí. Tam je pan někdo. Co byl tady? Jenom pitomej docent. Něco jako tadyhle ten.“

Toto ukazovací zájmeno mířilo na mne, proto jsem se zdržel dotazu, o koho jde.

„No, doma je doma. Stejně se sem může kdykoliv vrátit, školu obejít obloukem a na potentáty může kašlat. Vždyť máme demokracii. Problémy pražského zápecí. He! Je to tak dobře? Zápecí? Ty, nespi.“

Kolega Strejček do mne strčil loktem. Důchodce Strejček. Scházejí se tady samé historické archiválie. Pamětníci.

„Kdo to maloval, Pepo?“

Koukám na obraz, skoro dva čtvereční metry barevné plochy, ženský akt jaksi vyvedený zepředu a současně i zezadu. S perspektivou naloženo vskutku pozoruhodně. Jako laik bych řekl, že barvy vyvolávají atmosféru, ale popsat ji se mi nedaří.

„Nějakej Bulhar.“

„Honorář tady propil, ne?“

Smál se, takže propil.

„Stejně jsi dobře udělal, že jsi ze školy odešel. Ačkoliv kdo ví, dneska je štěstí vrtkavá dáma. Stačilo se chytit správných kamarádů, nebo snad nějakého studenta, který právě tahal za oponu. Jak je ti na volné noze?“

Jsou otázky, na které odpověď nikdo nečeká. Tato otázka patřila mezi ně.

Sedím a uvažuji. Jak je mi na volné noze? Sobě člověk odpoví. Dělám blbosti, myslím na blbosti. Knížku mám vcelku hotovou, jenže jsem vypadl z tempa. Naskočit zpátky je obtížné, při mém pracovním stylu určitě. Jsem člověk prvního návalu nadšení. Je to čas zvláštního pnutí organismu, šťastného proudění šťáv, které hojně zavlažují mozek, takže v něm všechno bez obtíží funguje. Jakmile z tempa vypadnu, mozkové drážky zaschnou, proudění ustane, je konec. Musím počkat na to, až opět začnou vanout větry od pólů. Jak přestávka trvá dlouho? Jak kdy. Není žádné pravidlo, žádná předpovědní mapa.

A stačí předělat první kapitolu. Vsadil jsem na paměť – a paměť mne zradila. Věděl jsem, že nálet na Prahu roku l945 byl v dubnu, a proto jsem mu za cíl přisoudil klášter na Slovanech. Pak jsem však zjistil, že už před tím, na popeleční středu, shořel klášter a svůj menší díl dostala zemská porodnice. Já jí tuto nežádoucí zkušenost naordinoval o měsíc později a teď mi tam ten měsíc přebývá. Co s tím? Profesionální kopanec. Čím zaměstnám tolik figur?

Snažím se situaci nějak řešit. Jedna kapitola, no, bože, snad věc zvládnu – musím, když se psaním živím. Jenže sednu ke stroji a vypadávají ze mne jenom taková pleskavá slova, taková bleble, jako když skot trousí kravince. Divím se, kam se všechno podělo. Prokazatelně jsem předešlé stránky napsal já, všechno je z mé hlavy, samý originál. Pochybovat přece nebudu, jsou to doklady mých minulých schopností. Hlava je však prázdná, zbavená síly. Smutek je černý, zaplnil stránky formátu A 4. Smutek může být i fialový a zažloutlý otokem a snad i oranžový, když se připozdilo a noha – v tom rukopisu jde o nohu – je lapiduchem odnášena do odpadků a je smutkem sama o sobě. U nás jsme pro smutek zvolili barvu tmy, která má chuť půlnočního větru.

Uvažuji, jaké to je být subjektivním idealistou. Jak bych asi přemýšlel, kdybych byl vybaven tímto pojetím světa? Stačilo by zavřít oči a popřít svět kolem sebe? Změnilo by se něco na zmíněné první kapitole? Sotva. Nerozumím dobře ani Platónovým idejím. Zato mi vyhovuje Sókrates a libuji si v četbě o něm. Sice všemu, co o něm učenci napsali, nerozumím, ale mám zcela zřetelný pocit estetického vnímání blaženosti, když čtu spisy moudrých pánů jako je Patočka nebo Fischer. Pochybuji však, že se k řešení první kapitoly dostanu náhlým zmoudřením.

Jdu domů. Řečí o tom, co bylo, nebylo, co mohlo být, kdyby bylo, mám pro dnešek dost. Slibuji, že opět přijdu. Měl jsem jenom pivo, což zhruba odpovídá mým možnostem.

Doma si sednu k oknu a dívám se ven, jak se začíná smrákat. Přes parkoviště chvátá žena se dvěma taškami. Spěchá za svým osudem jako všichni. Pes mi skočí na klín a líže mi ruku. Pak se mi zadívá do očí, a když přestanu pohled opětovat, zívne a usne. Probírám se mu hustou srstí, dělá nám to dobře.

Naproti mně visí nad stolem Maří Magdaléna. Koupil jsem ji od Eli v době, kdy jsme se ještě neznali. Sedí v kovovém rámu a kouká do zdi. Někdy jí mám plné zuby a nejraději bych ji postavil za skříň. Marie z Magalska. Sedí a předstírá záhadu. Je záhadná? Je a není. Jako všecko.

Telefon.

„Musíš dolů, jdu to zvednout.“

Eli. Proč jsem se prý tak dlouho neozval. Přece jsem u ní byl včera.

„Mám práci.“

Lžu a trochu mne mrzí, že této lži věří. Obelhaný je svým způsobem vždycky ubohý.

„Prodala jsi něco?“

Zajímám se o stav jejích financí, protože bez peněz bohužel není života, alespoň ne u nás, v tomto čase podělané tržní ekonomiky.

Pár pastelů, všechno dohromady za pár stovek. Jako v poslední době vůbec. Má platit byt, má platit nájem v galerii, taky musí něco jíst, alespoň občas. Hrůzná existence. Kdo z Čechů dnes miluje Bulhary? Určitě se mnozí najdou, kteří na Bulharsko vzpomínají s něhou v duši. Ti se ovšem neptají, co sem přivedlo bulharskou malířku, a také od ní nic nekupují. Kupují Němci a někteří další, pro které je obraz namalovaný Bulharem a nesrozumitelně podepsaný exotika. Zvlášť když je to za pár šupů a když ještě uhádají slevu.

Neslibuji nic a zavěsím.

Když jsem už v telefonování, zavolám Procházkovi.

„Jak je, kamaráde?“

Jak se může mít další ze školních důchodců? Momentálně ozdobený aureolou třetího odboje vzpomíná rád na časy, kdy všichni ještě byli pašáci. Proto ho zajímá, o čem byla u Pepíka řeč.

„To víš, že jsme tě pomlouvali. O čem taky mluvit? Jak jste si všichni na svůj účet připisovali zásluhy o listopadový převrat.“

Pozoruji, jak začíná čerpat páru do své pohonné soustavy, a proto rychle dodávám: „Přitom vaše zásluha spočívala jenom v tom, že jste se chopili příležitosti. Všechno vám samo spadlo do klína a vy, nebo lépe řečeno mnozí z vás, jste pouze profitovali na náhodě.“

„Nevím, co jsem ti udělal, ale vím, že mne chceš naštvat. Nebo snad lituješ, že ses nepřidal?“

„Ničeho nelituji. Každý máme nějakou šanci a je na nás, jestli na to včas přijdeme. Myslím dokonce, že nebýt nás, kteří jsme se, jak říkáš, nepřidali, neměli byste z té náhody, že se režim položil, patřičný užitek.“

Procházku vzali zpátky do školy a nechali ho tam rok vzpomínat na hrdinské časy, kdy někde uklízel a kul pikle. Ode mne bylo krajně neseriozní ho popichovat. Jenže jsme se znali dlouho − a kdo jiný by si z něj mohl dělat legraci než kamarádi?

„Nesmyl. Nebyla to náhoda. Byl to chod dějin.“

Chechtal jsem se dost nezdvořile.

„Jaký chod dějin? Chápu však, že něčemu takovému se u nás musí věřit. Ale budiž, když chod dějin, tak chod dějin. Zní to skutečně velkolepě a pitomost mnohých dutohlavů se v tom bezpečně skryje. Jaká byla vaše účast na zmíněném chodu? Jenom jste využili toho, že se režim položil na lopatky a hekl, dělejte si se mnou, co chcete. Proto jste taky tak rychle odtroubili a odešli do historie, protože jste na tu dějinnou událost nebyli připraveni. Neměli jste tvořivou koncepci. Věděli jste jenom, že ten režim nechcete, a on vás převezl tím, že vám dal moc do ruky.“

Mlčel, patrně připravoval zdrcující odsudek mých názorů.

„Jak říká paní Kantůrková, moci se chopila „šedá zóna“, ti kteří čtyřicet let leželi na kůži a byli tiše jako myšky a začali promyšleně jednat, když jste jim nabídli příležitost.“

„Vždycky se uměli přizpůsobit. Dřív jako teď. Vyjádřili pozoruhodnou lidskou schopnost prokličkovat dějinami.“

Soudím, že bychom toho měli nechat, alespoň po telefonu, kdy člověk nevidí, kdy na toho druhého přichází infarktní stav.

Zřejmě mávl rukou a začal s tím, že mnoho jeho známých přechází do sociální demokracie. Říká, že ani já bych neměl váhat, že by se za mne možná přimluvil. Věří v pevné morální hodnoty jejích vůdců. Říkám, že se zatím neprolákli, protože je nikdo nepustil k prameni.

„Dneska krade každý, kdo má ruce a příležitost. Ti, co nemají příležitost, to svádějí na svoji počestnost.“

Říkal jsem si, že ho už nesmím provokovat, je to v podstatě dobrý člověk, který má za sebou drsnou dobu a musí s nechutí hledět na bývalé kamarády, jak ze služebních mercedesů koukají na hemžení plebejců. Samozřejmě, že se rozčílil, ale že se urazil, může jenom předstírat.

„Co ty, taky kradeš?“

„Já bych rád, ale nemám komu.“

„Už ti konečně zase něco vyjde?“

Ví, kde mám svoji citlivou stránku, bezohledně toho, mizera, využívá. Tak jsme si rovni. Je spisovatel, kterému nic netisknou, ještě spisovatel?

„Musím začít něco dělat.“

„Tím myslíš psát? To bys tedy určitě měl.“

„Nemyslím psát, myslím starat se, aby mi něco vyšlo. Rozhodně je knížku vydat těžší něž ji napsat. Alespoň dneska a pro někoho.“

„Ty se o to nestaráš? Čekáš, že někdo za tebou přijde a bude prosit?“

„Tak nějak.“

Rozhovor končil ve ztracenu. Kde taky jinde.

Místo toho, abychom se bavili o ženských, o jídle a o nemocech jako všichni normální lidé, my si hned dáváme po hlavě politikou. S tímhle národem se něco divného děje.

Náhle mne posedla horečná činnost. Rozhoduji se, chápu však, že jednám bláhově. V novinách jsem zahlédl, že jackpot ve Sportce dělá tento týden dvacet pět miliónů. Tolik blaha za pár korun. Všechny své knížky vidím v druhých vydáních, všechny rukopisy v pevné vazbě a na ušlechtilém papíru.

Neváhal jsem a vyrazil na poštu. U přepážky, kde se podávají sázky, pusto. Žena za sklem okusovala jablko. Zato vedle, kde si senioři vybírají důchod, stála fronta. Požádal jsem o tiket a u stolku, kde bylo volno, jsem sázenku vyplnil. Obětuji třicet korun. Stačí to na tolik miliónů? Dědci ve frontě si mne se zájmem prohlíželi. Koukali na mne, i když jsem pak nad zaplaceným tiketem uvažoval. Ano, uvažoval jsem. Někteří se smáli, někteří nechápavě vrtěli hlavou, většině však bylo jedno, že jsem tiket roztrhal na kousky a vše hodil do koše na odpadky. Iluze mívají neokázalé pohřby. Iluze reálného socialismu byla pohřbena s hlukem, který vydává cinkání klíčů a hlasitě vyslovená nenávist. Nenáviděli ti, kteří byli poškozeni na statcích a na duši. K nim se přidávali ti, kteří se vždycky přidávají k silnějšímu. Koho má nenávidět ten, kdo se cítí být zaskočen historií?

Kolikrát jsem od té doby přemýšlel, proč právě Češi, kteří za posledních padesát let nenáviděli kdekoho a nenávist mu příležitostně dávali znát, tak ušlechtile naložili s minulými pány. To se přece u nás nedělá! Tradice žádá, aby byl svržený monarcha trápen a ponížen a jeho sluhové popraveni. Že bychom byli jako národ najednou tak ušlechtilí? Buď náhle došlo v povaze Čechů k jakémusi posunu, anebo tu bylo něco, co nám neřekli. Přece se mohli domluvit. My vám předáme moc a vy nám necháte naše statky, konta a milenky. Jenom pár zaujatých a včas neuvědomených jedinců volá pořád a vytrvale po krvi a chce alespoň skalpy estébáků. Ti jsou patrně jedinou obětí pádu minulého režimu.

Když přijdu domů, vidím, že se v dopisní schránce něco bělá. Nedočkavě lomcuji zámkem. Dopis – jsem vyzýván, abych přišel na schůzku. Naše trpasličí politická strana, která v komunálních volbách uhrála půl procenta hlasů, se probouzí z povolebního úspěchu. Hurá!

Scházíme se pouze z ušlechtilých pohnutek. V tomto směru se nabízí kulhající srovnání s prvními křesťany. Nikdo nás ovšem nepronásleduje. Ministerský předseda o nás patrně ani neví. Nic nám tedy nechybí a o nic nám snad ani nejde. Mně určitě ne. MUDr Musilová se věnuje dětským alergikům a má s nimi jistě dost práce. Soukromou ordinaci má vedle svého bytu, ve kterém nás hostí. Svou účastí na politice sleduje zřejmě cíle, které se shodují s mými. Jaké jiné pohnutky by mohla mít? Nám, myslím na těch šest ostatních, kteří tvoříme okresní organizaci, jsou nějaké velkolepé cíle lhostejné. Čas od času se sejdeme, popovídáme si a je nám celkem dobře. Pocit lidské sounáležitosti je všechno, o co nám jde.

Uvažuji před dveřmi výtahu, pro co se rozhodnu. Zatím jsem na schůzkách ještě nechyběl a jsem jediný, kdo je tak pilný. S výjimkou doktorky Musilové ovšem. Nechtěl bych být podezřelý, že si snad od členství něco slibuji. Zátěž minulých let, jak je vidět, tu pořád ještě je.

Měl bych taky vyluxovat. Tento týden k tomu nedošlo. Nevím, proč se mi právě tahle práce tak příčí. Taky psovi nedělá vysavač dobře. Zaleze v koupelně pod vanu a třese se. Stejně se chová, když fouká vítr. V noci mne vzbudí a leze mi pod peřinu. Luxovat v garsonce není problém, ten vznikne, až když Eli začne mluvit o tom, že bychom měli bydlet spolu. Naštěstí se sem oba nemůžeme vejít. Ona se svými obrazy a hlavně s barvami nemůže bydlet v garsoniéře, já taky potřebuji mít pro práci klid. Především klid od jejích sexuálních nároků, které se svým poloorientálním temperamentem uplatňuje. Omluvit ji v mých očích může jenom to, že tohle je jediná oblast, kde se s ní mohu bez větších problémů domluvit.

Opět telefon. Ohlásí se ženský hlas a omluví se. Děje se to neustále. Zdražili telefonní poplatky a telefon funguje čím dál hůř. Budu si dělat čárky a počítat, kolik omylů musím za den vyslechnout. Kolik vyhodím peněz, než se dovolám. Všechno je to tu samý šlendrián. Od čeho je slovo šlendrián? Ve slovníku vysvětlení nenajdu, mám pouze slovník pro školu a veřejnost. Tam se dozvím, že se toto slovo píše s měkkým i a že to je lidová paralela slova nepořádek. Musím si koupit pořádný slovník – tuším, že má šest dílů – a levně ho mohu dostat jen ve výprodeji. Mnoho knihkupců krachuje a zásoby vyprodávají pod cenou. Jenže člověk nemá pořád po ruce volných šest stovek. Alespoň já ne.

Kruci, už zase. Kdybych něco dělal, muselo by mne to neustálé zvonění rozčílit.

Sestra Eva. Jediná moje příbuzná tady v Praze. Ptá se, mimo jiné, co budu mít k večeři.

„Sakra, já pořád, proč se ten pes ke mně tak lísá. Zapomněl jsem, že je třeba denně něco jíst. Co myslíš, že bych nám měl udělat?“

„Záleží na tom, co máš v ledničce.“

„Asi nic, já nevím.“

„Ty jsi úplně nemožnej, ale úplně nemožnej.“

V ledničce mám láhev oleje, dvě krabičky sýra, alespoň doufám, že v nich sýr je, poznám to, až je otevřu, tatarskou omáčku a úplně dole balíček mrkve.

„Tak to si jdi rychle něco koupit, nebo jdi do hospody.“

„Tos mi dobře poradila. Už se ženu. V hospodě jsem na večeři nebyl od té doby, co jsem na volné noze. Možná, že tu někde je krabička olejovek. Ale co psovi?“

Z jejího hlasu slyším trpký nesouhlas se svou existencí.

„Když už je ti jedno, jak sám žiješ, ber ohled na toho psa. Máš za něj odpovědnost.“

„Tak jsi to slyšel. Mám za tebe odpovědnost.“

Asi mi rozumí, protože se na mne dívá jako rozený pesimista. Mé odpovědnosti nepřiznává významnější hodnotu.

Může si za to sám. Neměl se mi vnutit. Bylo to tak, že jsem zastavil v jedné severočeské vsi, vystoupil, a když jsem se vrátil, měl jsem prázdnou pneumatiku. V horku, které ten den panovalo, jsem byl líný máchat hustilkou, myslím její rukojetí, kde navíc prokluzoval píst, takže jsem s tím nástrojem směšně poskakoval a byl bych se málem udřel. Viděl jsem, že jsem duši nepíchl, že mi nějaký vtipálek vyšrouboval ventilek. Ventilek i čepička, která ho má chránit, ležely vedle kola. Bídák, který mi tohle způsobil, dal najevo jistou stopu ohledů, že mne nenechal v nejistotě. Co jiného jsem mohl dělat, než přendat kolo. Někde u pumpy zastavím a rezervu dohustím. Když jsem se pak, přiměřeně zmožen, chystal odjet, vidím vzadu za sedadlem psa.

Ležel stočený do klubíčka, rasa pouliční směs, navíc bez odpovídajícího vzrůstu, mrňous, měl to zřejmě v genech a nedal se vyhodit. Asi měl plné zuby společenství lidí, kteří se baví vypouštěním vzduchu z pneumatik náhodných turistů.

„Co s tebou, pejsku? Mám těm zdejším buranům ukázat, jak vypadá lidská ušlechtilost?“

Mockrát jsem pak litoval přechodné slabosti. Klíšťat měl plný kožich. Těch jsem si poprvé všiml, až když je, napitá, začal trousit po koberci. Ve vaně byl asi poprvé v životě, bránil se, ale nekousl mne. Jenom jméno jsem mu nedal. Nějak mu museli říkat, asi Punťo, nebo jinak blbě, co může vymyslet škodolibý blb?

Nechtěl jsem mu způsobit psychické trauma tím, že bych ho oslovoval třeba Gilgameši. To by šlo, Gilgameš.

Když musím někam odjet, dávám ho k Eli. Ani nevím, zda má někdo z nich radost.

Zjišťuji, že je skutečně na čase začít dělat něco užitečného. Dělám něco pořád, ale hodilo by se dělat to, z čeho by byly peníze. Dostal jsem pravidelnou informaci ze spořitelny. Uvažuji nad tou strohou sumou čísel. Tady je jádro věci. Tajemný kód civilizované existence. Dřív lidé obhlíželi zásoby navršené v koutě jeskyně a odhadovali, zda to bude na zimu stačit, dnešní člověk studuje lístek papíru a vidí totéž, co viděl pračlověk.

Snažím se na vklad nesahat, je zárukou, že mne nevyhodí z bytu, že za mne sporožiro zaplatí všechny poplatky. Proto jsem zase začal trápit telefon a obvolávat redaktory, jestli by nevzali v úvahu možnost mého uplatnění.

„Fejeton by stačil, na povídku nemáme místo.“

Tím myslel, že kdybych byl ženská, nebyl by proti. Týdeník, který čtou převážně ženy, je nějak zaujatý proti mužům.

„Tak se podepíšu jako Mařenka Sluncová z Chlumu u Třeboně.“

„Nedělejte vtipy, vás každý pozná po čuchu.“

Tak to řekl, nezdvořák. Nebyl jsem si jistý, jestli se mám urazit. Být takhle osobní snad není vhodné. Narážel na to, že se nekoupu dost často? Prát se s redaktorem, když máte pasivní finanční bilanci, se asi nehodí. Stejně to však má u mne schované. Slibuji s mírným chladem v hlase, že mu fejeton druhý den přinesu. Tři stovky jsou tři stovky. Pošlou je ovšem za měsíc nebo dva. Za dveřmi redakcí se dneska tlačí nepříjemné množství autorů, kteří si touto intelektuální činností přivydělávají na benzín a snaží se dostat do povědomí čtenáře. Ještě jsem tady, čtenáři, jsem tady plný sil a odhodlání ti vděčně sloužit.

Volá Eli.

„Prodala olej.“

„Neříkej. Takže jsi v balíku. Hurá!“

„Co?“

„Slušní lidí u nás neříkají co?, ale prosím. Pamatuj si to konečně.“

„Ty taky neříkáš slušně a jsi spisovatel.“

Vida, někdy rozumí docela dobře.

„Já nejsem spisovatel. Jenom popisovač papíru. Rozumíš?“

„Ne.“

„Tak máš smůlu. Co máš dneska k večeři?“

„K večerži? Něvím. Něco.“

Bodejť, něco. Ani mne nepozvala. Asi zaplatila dluhy a je na tom stejně, jako byla včera. Ne, jenom podobně, protože včera měla ještě dluhy a z nich vše tlumící stres. Na rozdíl od včerejška je dneska bez stresu. Uvažuji, co bych měl koupit, kdybych za ní šel. Kilo mrkve? Myslím, že stojí osmnáct korun. Ještě není její doba, snad ji v létě nebo na podzim zlevní. Elinina vegetariánská nátura mne rozčiluje.

„Mohu tě přijít navštívit?“

„Ty chceš?“

Proč se ptá tak pitomě?

„Jak vidím, moje návštěva se ti nehodí.“

Vysvětluje, alespoň jsem jí tak rozuměl, že chce někam jít. Snad abych šel s ní. Na nějakou vernisáž k Maďarům. Ti ji, kupodivu, zvou. Češi ne. Ti od ní jenom vezmou příspěvek za členství v Mánesu a jinak ji neznají. Tihle hosté totiž ubírají Čechům kšefty. Copak je u nás málo hladových malířů? Všichni vyšli ze školy a věří, že jsou příštími Picassy. Jenže oni mají své rodiny, které je v nejhorším podrží. Mají stipendia nebo snad sponzory. A hlavně jsou tu doma. Hosté mají jenom naději, že se všechno v dobré obrátí.

Takže nic.

Koho bych tak zavolal? Najednou je mi smutno. Pes je pes, člověka nezastoupí. Samozřejmě, že jde o zvrhlou úvahu. Pes patří jenom do jisté polohy tvého života, člověče. Kdybys byl slušný člověk, měl bys ženu a děti. Moment, moment. Jak to zase uvažuješ? Ti, kteří nemají ženu a děti, jsou snad neslušní? Kdyby mi to někdo řekl, nestačil by utíkat. Jak mne mohla taková pitomost napadnout?

Ovšem bez ženy je člověk-muž jako příslovečný kůl v plotě. Aha, kůl v plotě. To někdo řekl a národ se smál. Zaplašil jsem myšlenky na kůl v plotě a proti mé vůli se mi vybavila Elina tvář. Prostoupilo mne horko. Nebo to snad byl smutek, který postihne člověka, když myslí na bytost, se kterou se cítí být svázán elementárním poutem citového vztahu? Co to je vůbec milovaná bytost?

Věren své profesionální úchylce se snažím věc vysvětlit. Je to obyčejný objekt tělesné žádostivosti. Což je ovšem nesmysl. Vztah k Eli nemohu redukovat na sex. Je to něco víc, co se teď z nějakého důvodu stydím přiznat.

Samozřejmě. Přece si nepřiznáš, že jsi přízemní živočich. Máš přece vyšší puzení. Nějaké ušlechtilé vyšší city. Jistě, jistě.

Je tu cosi, co se dá na úřadě zformalizovat a ponížit do banality. Může to však být a trvat i bez úřadů. Jen to umět popsat bez snižujících invektiv a ironizujících pohledů stranou.

Člověče, je ti padesát let a budeš tady naříkat jako student. Jsou přece věci, které trvají i bez účasti tvého rozumu. Což je sice vysvětlení postačující, ale málo co vysvětlující. Tedy nejen pohlavní pud, ale prostá potřeba lidského kontaktu, důvěry a kdo ví čeho ještě. Hlavně se nemít za co stydět.

Dal jsem si sprchu, protože příval vody vyčistí smysly, zbaví je zplodin, kterými je zanášejí truchlivé představy, a sedl jsem ke stroji.

Co mi povíš?

O čem psát, aby napsané dalo tři stovky? Pár slov o slově. Lidské slovo – obraz duše.

Myšlenky, kde jste? Vaše toulavost je neodpustitelná. Na levé straně pusto, na pravé, kde strmí křovinatá stráň morálních imperativů, zřejmě taky. V křoví se ovšem může leccos skrývat, co není na první pohled vidět. Někde se tam krčí v mém vědomí už rozplizlá bakchantka Ofélie. Jak může někdo říct o slečně, která neměla padesát kilo, že je rozplizlá a ještě ke všemu bakchantka?

Schválnost polovzdělancova. Mlhavé představy díky poruše paměti. Vysloveny nahlas jako pomluva. Pomluvy se ovšem dneska nosí a pomlouvat je národní zvyk. Bože, milovala prince nedomrlého, stíhaného výčitkami svědomí. K tomu musí být zvláštní nátura. Jak je to nečasové! Jak mne něco podobného mohlo napadnout? Myslím, že Ofélie byla bakchantka? Byla něžná a vesměs naplněná snem. Přetékala sněním. Měla rozestřený zrak a vlasy jí plynuly kolem těla jako smuteční závoje. Viděl jsem lidské vlasy bezmocně plynout ve vodě a při vzpomínce na ně ještě dnes trnu. Voda přece zvedá všechno, co je schopna nadnést. Jenom vítr může podobně čeřit vlasy a pak ruka milenčina. Čeří mi Elina ruka vlasy? Snad čechrá, čeří je nesmysl. Ruku čechrající vlasy si představuji jako nehmatnou nositelku blaha.

Já, ve svém věku – a takovéhle otázky? Mohl bych se kvůli nim dostat do řečí. Člověk je přístupný rozkoši v každém věku. Rozkoše jsou šetrné povzbuzovatelky skrytých schopností. Jenom ony skryté schopnosti mohou na omezenou dobu dát vytrysknout rozkoši. Rozkoše vzkříšení jsou ovšem rozkoše zapovězené, tedy dočasné, přechodné. Když je člověk prožívá, má pocit, že o moc nešlo. Tak byl prožitek ohlušen vichřivými smysly. Když se však jejich plápol usadil, pak na ně člověk nejvíc vzpomíná.

Jo, jen vědět, o co tu vlastně šlo a kde to hledat. Mám na mysli něco, co nemohu a neumím popsat, něco víc, co je za tím vším, co jsem tady naplácal, když jsem mluvil o lásce. Pokud by ovšem někdo vůbec pochopil, že řeč byla právě na toto téma.

S Eli jsem o lásce nikdy nemluvil, protože mi nerozuměla. Možná, že jsem mluvil, spíš sám se sebou ve chvíli osobní slabosti, jenže ona mi určitě nerozuměla. Nebo to nebrala na vědomí, protože si uvědomovala mou přechodnou bezbrannost. Člověk je přece smrtelný, má své lidské potřeby a právě jejich uspokojování mu poskytuje rozkoš. Za všechno může příroda. Zařídila tak trvalost druhu. Slyšíš to, Eli? Neslyšíš a je to tak asi lepší. Když se budu dívat na tvá plátna, až se ti jednou nějaké povede tak, aby se mi líbilo, nebo když se budu, nedej pánbu, opájet rytmickým členěním nějakého verše, vždycky budu chtít uspokojit touhu. Když se budu nenasytně přejídat, což by se mi právě teď hodilo, když budu šplhat do nadoblačných výšin, kam mne bude hnát Mozartův klavírní koncert C dur, vždycky to bude totéž. Budu ukájet – fuj, to je slovo – potřeby. Ať s tebou, nebo bez tebe. Čert vezmi všechny, kdo si zamanuli mé potřeby kultivovat.

Ty o to, naštěstí, nestojíš. Mé potřeby ti zřejmě vyhovují. Proč však maluješ nahaté mužské? Vždyť je to hrůza, kdo se má dívat na nahatého mužského? Koho jím chceš zaujmout, zušlechtit, jaké city v kom vyvolá pohled na kosmatou figuru? Myslela jsi na to? Tvé sexuální toužení je zkrátka extrémní a ty nemůžeš být bez mužského těla. Toto zjištění by mne mělo uspokojit, ale spíš se nevěřícně ošívám. V koupelně mám pocit, že bych se měl koupat potmě. Tak sebekritický samozřejmě jsem, i když je má sebeláska schopna přijít s pochybnostmi. Rozum taky není všechno. Mé potřeby necháváš být, ale to ostatní bys ráda kultivovala. Nahrnout na mne kulturu a bavit se tím, že jsem z toho jelen. Dej mi svátek.

List papíru jsem vytáhl ze stroje a roztrhal. Chce to něco krotkého, něco z toho, co se hodí. Třeba: pes jako přítel člověka. Vděčné a věčné téma.

Hotov jsem byl za dvacet minut. Kolik je hodin? Z redakce odcházejí kolem čtvrté, ještě bych je mohl zastihnout. Redaktor odcházející domů je příjemně naladěn. Jak který.

„Buď tady hodnej.“

Pes ví, že když odejdu, má být zticha a štěkat, jenom když se někdo dobývá do bytu.

„Sedni si a něco si čti.“

On buď kouká z okna, nebo spí.

Pár dní na to mi volala Eli.

„Proč nejdeš?“

Tím myslela, proč ji nejdu navštívit.

„Ale jo, jistě, proč ne? Třeba hned?“

„Hned.“

„Ale co pes?“

Viděl jsem, jak zvedá oči ke stropu.

„Co se dá dělat, je to boží tvor.“

Znamenalo to, že u ní nemohu zůstat přes noc. Mně to ovšem vyhovovalo, mám však dojem, že mé noční útěky chápe jako záměr, jako snahu vymanit se z jejího horkého obětí, které mne stojí moc sil. K tomu účelu jsem si s sebou bral auto, i když se mi několikrát stalo, že jsem za volantem málem usnul. Na jedné křižovatce nahoře na Proseku, kde náhodou zapomněli vypnout světla, mne dobrovolníci museli budit, protože jsem blokoval dopravu, naštěstí v tu dobu řídkou.

„Vem psa.“

Tím myslela vzít ho s sebou.

„Umíš si představit, jak to zvíře trpí, když na mne za těchto okolností kouká? Mám se snad před ním zesměšňovat? Nikdy. A pak ty zvuky, které vydává, když je rozčílený. Určitě by ho rozčilovalo, kdyby se na nás musel dívat, nebo kdybychom ho zavřeli do koupelny. Ubohé zvíře trpí komplexy z minulosti, kdy bylo jako vesnický běženec na obtíž, a já je nemohu oživovat. Jsem za ně odpovědný.“

Nevím, jestli pochopila, co jsem tou tirádou myslel, doufám, že ne, dál mi už neodporovala.

Jednou, těsně před mým únikem do tmy, řekla:

„Chtěla bych žít.“

Zapíchla přitom ukazovák do mé klíční kosti. Znamenalo to, že by chtěla žít se mnou. Někdy, v závalu rozkoše, jsem měl podobné představy, naštěstí odcházely spolu s rozkoší. Možná však, že píchající ukazovák znamenal i žít pro tebe. Možné to je. Jenže neskutečné. Nějak jsem jí to tehdy vysvětlil. Jak může člověk žít s člověkem, se kterým si rozumí jenom v jedné oblasti lidských vztahů? Těch oblastí je přece moc, alespoň dvě. Eli se nebyla s to naučit česky. Učila se anglicky, protože chtěla pokračovat v cestě na západ.

„Byla by to pro tebe neskutečná zátěž. Já jsem nepořádnej mužskej. A hlavně nespolehlivej.“

Zkoumala můj výraz a asi pochopila, že ji mám jako biologický stimulátor. Samozřejmě, že takto vyjádřeno, zní toto pojetí lidského vztahu jako hodné odsouzení. Hygiena je důležitá, ale není určující. Není to zkrátka všechno. K tomu, aby člověk s člověkem naplnil ono všechno, musí se s ním domluvit. Tenkrát jsem si to tak alespoň představoval. Přece se nebudu na stará kolena učit bulharsky, když jsem doma v Čechách. Ty jsi tady host, ty se uč. Proč musíš být tak natvrdlá, proboha? Často jsem žasl a hloubal nad tím, co které slovo v jejích ústech může znamenat. Vyráběla parádní novotvary a asi se vůbec nestyděla jimi překvapovat okolí. Já na tebe glukám, řekla a já jsem si lámal hlavu, o co jí jde. Byla to specifická odvozenina slovesa koukati. Tak jsem jí udělal přednášku, že dáma, alespoň v Čechách, neříká, že kouká jako tele, ale jenom se dívá, nahlíží, pozoruje, sleduje, čeština je přece bohatý jazyk, ale glukám? To snad nemůže nikdo myslet vážně. Červenala se, viděl jsem, že ji rozvíjením tématu ponižuji, chtěla by se vyjadřovat spisovně, ale vázlo to ve všech směrech. Musela se především uživit a to bylo zatraceně obtížné. Její styk s Čechy se v podstatě omezoval na mou osobu a já jsem s ní rozmlouval jenom na vymezená témata.

Eli bylo třetího března čtyřicet let, v Bulharsku měla muže a syna. Že je opustila, byla její osobní tragedie, které jsem se opatrně vyhýbal. Věděl jsem, že je silně zatížená na děti a byla v podstatě rodinný typ. Její rodina jí velice chyběla, nad postelí měla fotografie takřka všech svých příbuzných a mluvila o nich s pokorou v hlase.

„Proč se tady trmácíš po Evropě a nevrátíš se domů?“

„Trmácíš, co je to?“

Na toto téma s ní nebyla řeč. Každý máme své záhady, do kterých druhému nic není.

O svých minulých láskách však mluvila celkem ochotně, otázkou ovšem bylo, co z toho, čemu jsem rozuměl, byla pravda. Jednou jsem se jí zeptal, zřejmě z nudy, protože mi do toho nic nebylo, kolik už měla milenců.

„Asi dvě stě.“

Vyletěl jsem. To snad ne! To je příšerné. To je asi rozměr průměrné prostitutky.

„Ty jsi byla prostitutka?“

„Proč myslíš, že prostitutka?“

Teď zase vyletěla ona.

Strčil jsem hlavu pod polštář a věřil, že si teď ze mne dělala legraci.

„Asi to souvisí s tvou mánií malovat ohavná mužská těla.“

Mám-li přeložit, co na to řekla, vyplynulo by z toho, že měla vždycky muže ráda, že láska pro ni je a byla vždycky všechno, že vlastně miluje a jenom miluje. Teď právě miluje mne a já si toho mám vážit. Malovat, to je milovat. Nemůže chodit kolem námětu lhostejně. Když miluje, dává všechno. Nejen tělo, které je pomíjivé a přitom jako všechna ostatní těla. Jenže ona dává lásce víc, dává jí svou duši.

„To ti z té duše nemohlo moc zbýt, když jsi ji rozdrobila na dvě stě kusů.“

Na oplátku jsem se dozvěděl, že jsem cynik a zlá osoba. Její duši mám nechat na pokoji a starat se o svoji, protože ji výrazně zanedbávám.

Pak jsem ji zase pár dní neviděl a ani o ní neslyšel. Už jsem se začal obávat, že mne opravdu zatratila a někam se ztratila, že si našla další oběť, dvou stou prvou nebo kolikátou. Všechna ta čísla byla ovšem pitomost. Určitě. Byl jsem přesvědčen, že si těmi řečmi jenom zvyšuje sebevědomí. Jenom se vytahovala, ačkoliv na druhé straně byla její sexualita velice výbojná a já musím přiznat, že jsem s ní držel krok s vypětím všech sil.

Když jsme se pak opět sešli, dělala, že se nic nestalo. Já ostatně taky, jenže jsem se neudržel a při kávě jsem se zeptal, jestli při své mimořádné sexuální aktivitě myslí taky na AIDS.

Mávla rukou a ukázala na zásuvku. Měla tam, to jsem už věděl, zásobu prezervativů. Samozřejmě že jsem se musel urazit. Takhle přece může jednat jenom děvka. To zboží tam měla už několik let, a že si na ně teď vzpomněla, znamená, že po dobu, co jsme se vzájemně stranili, jsem dostával parohy.

Tak to, děvče, ne.

Musel jsem vypadat dost zuřivě, taky jsem se tak cítil, proto snad vyndala ty věci ze zásuvky a začala je přede mnou počítat. Zřejmě si prostomyslně představovala, že mi záleží na tom, kolik jich tam před tím bylo. Byl jsem v ráži a odmítal jsem takový způsob výmluvy. Všechno se mi najednou zdálo být ponižující. Prezervativy v zásuvce, její způsob argumentace, i moje přítomnost v jejím pokoji.

„Já ne dvě stě, ale málo.“

„Pro mne za mne třeba tisíc. Mně je to už jedno.“

Chtěl jsem ji urazit a podařilo se mi to. Po chvíli mlčení, které naplňovala utajenými vzlyky, kdy jsem se díval z okna, abych neviděl slzy, které nemohla potlačit, mi pomalu docházelo, že je to ubohá lidská existence, kterou osud zahnal do Prahy, kde se žene za nějakou pochybnou iluzí, že nemá co do huby, že shání obtížně peníze na nájem, půjčuje si, kde může, a bylo mi jí líto. Lítost není ten pravý rádce, ale nakonec jsem ji vzal kolem krku s němou žádostí o odpuštění.

Můj život je těkavé přebíhání od ničeho k ničemu. Z toho pak vyrůstá dotírající pocit marnosti. Připadám si zbytečný, nepotřebný, protože nikdo nestojí o to, čím se zabývám. Zabývám se konstruováním životní iluze. Je to tak, ať vše obracím na tu nebo onu stranu, vychází mi pořád totéž. Iluze. Nevím, zda by se touto prací neměli zabývat jenom lidé silní, nebo na ni může stačit i takový jedinec, jako jsem já? K normálnímu životu je třeba mít sílu, zejména dneska. Mně ovšem chybí sebevědomí silných, které nemůže zviklat nezájem nebo nesouhlas. Taková je Eli. Ta pořád věří, vlastně ví, že její chvíle přijde, že zkrátka musí přijít. S Boženou Němcovou bych řekl: „Šťastná to žena.“

Nezájmem druhých mohu pohrdat tehdy, když budu mít jistotu, že mé dílo má hodnotu života, že je na jeho úrovni, i když třeba půjde jenom o iluzi života. Jenže já jsem pořád plný pochybností, zda zvládnu to, co jsem si umanul zvládnout, a pak se moje zatíženost projeví tak, že nejsem s to jednat racionálně. Takže jsem pořád bez peněz, protože peníze jsou dneska to prazákladní, z čeho plynou všechny existenční statky.

Udělal jsem chybu, že jsem za dnešních okolností šel na volnou nohu. Měl bych přemoci nesmyslnou hrdost a snažit se dostat zpátky na školu. Má dnes vůbec cenu psaní románů? Směšné. Spisovatel, alespoň takový jako jsem já, za svoji práci nedostane skoro nic. Doby, kdy si ho sem tam někdo vážil, jsou pryč. Doufám jenom, že nikoliv nenávratně, i když expanze televizních programů a videopůjčoven mi bere iluzi. Můj známý, nakladatel ing. Juda, mi nalil čistou pravdu. Padesát procent ze zisku dostane vydavatel, který si stěžuje na stoupající cenu papíru, na drahou tiskárnu a vůbec si svůj podíl zaslouží. Čtyřicet procent uchvátí knihkupec, protože o tom, co se bude vydávat a tedy i prodávat rozhoduje on. Když řekne, že mne nekoupí, nikdo mne nevydá, protože by musel být blázen, aby do ležáku investoval. Zbytek pak dostane nakladatel, který se může, ale nemusí rozdělit se spisovatelem. A byl by hloupý, kdyby se dělil. Co na tebe, autore, zbylo? Radost z díla. Za tu si sice večeři nekoupíš, ale kdybys byl prominent, kdybys zvládl komerčně preferovanou látku, pak by tvoje knížky měly velké náklady a mohl bys tvrdit, že se psaní vyplácí. Pokud trpíš iluzí, že je třeba dělat umění, pak musíš hladovět.

Jsem na tom stejně jako Eli, možná že hůř. Hůř proto, že mne pozoruje příliš mnoho očí a ti lidé všichni čekají, jak dopadnu.

Když se jí teď dívám do tváře, cítím náhlý příval smutku. Prostupuje mnou, nedá se zrušit. Kde se tu vzal? Je jeho zdroj v marnosti, kterou si člověk uvědomí, když začne sčítat svoje dny a vidí svoji budoucnost? Boj o přežití je přece naše normální existence. Konečná bilance k lidskému životu patří. Tak kde se to tu vzalo? Asi z toho, že si uvědomuji příliš konkrétně své omezené možnosti se vším se vyrovnat. Jsem zkrátka slabý v kolenou. Nestačím na to, co jsem si umanul vykonat. Doufat mohu jenom v to, že česká varianta trhu v kultuře je přechodný a nepodstatný detail v souboru hodnot našeho života.

Snaha zaujmout jistý odstup od věci se mi nepovedla, protože záměr byl příliš chtěný. Vidím, že se něco musí dít, nevím ale dobře, co by to mělo být. Proto se mi nemůže nikdo divit, že jsem zatížený iluzemi.

„Taky trpíš iluzemi, Eli?“

„Iluzemi o tobě.“

„Nesměj se, nemám na mysli iluzi, že jednou budeš mít všechno, co ti k práci a k životu dneska chybí. Tuhle banální iluzi nemám na mysli. Jde mi o tu, kdy odporný mužský z tvého obrazu dostane rysy a vlastnosti cherubína a bude z něj vyzařovat láska a naděje. Iluzi, kdy malovaná realita je povýšena na skutečnost. Rozumíš?“

„Nerozumím.“

Ale rozumí, jenom to nechce přiznat. Má životní realita je právě na stránkách mého románu. Myšlenková skutečnost v sobě shrnuje mou možnou zkušenost a zbavila se všeho, co má životní praxe přinesla nevhodného, nepříjemného, z hlediska mého záměru nežádoucího. Zhodnocená zkušenost, tak nějak to je. Reálně „nepříjemné“ ve snové realitě mého dílka nebolí, protože jde o klam z vášně. A vášní je také schopnost vytvářet nereálný svět, svět knižního hrdiny. Mnou konstruovaná nepříjemnost mne nemůže překvapit, zaskočit, protože jsem míru její nepříjemnosti předem odhadl a rozhodl se ji uplatnit.

Nejhorší na tom všem je, že asi sám sebe klamu. Nebo je na těchto myšlenkách, které jsem před Eli zatajil, něco podstatného? Proč osnuji životní program nějakého svého literárního jedince, a nejsem přitom s to naplnit svůj podle zákonů a zvyklostí lidského života? Literární dílo přece není lidský život. Nebo je? Přírodní úchylka zvaná člověk žije zřejmě dva životy. Jeden venku a druhý uvnitř. A spisovatel vyjadřuje a respektuje... nebo naopak: respektuje a vyjadřuje tuto druhovou anomálii. Je si toho vědom a snaží se dosáhnout, aby se tyto dvě polohy dostaly do rovnováhy.

Na co jsem to, Eli, přišel? Zdá se mi, že jsem blízko podstaty věci. Já, možná že i ty, usilujeme o rovnováhu mezi vnějším a vnitřním světem mých čtenářů, v tvém případě diváků, lidí vůbec. Přisoudil jsem nám roli vyrovnavatelů, napravovatelů, harmonizátorů. Mám však neodbytnou otázku. Měl by se hrdina mých románů chovat tak, jak se chovám já? Nebo bych se mu sám měl přizpůsobit?

To jsem zase něco vymyslel!

Jakýsi nápad letěl kolem mé hlavy a peříčko z jeho křídla uvázlo na mém klobouku. Nejlépe na to nemyslet a dál házet udičku do temných vod iluzí s tím, že se na ni snad něco chytí.

Ráno jsem uvažoval nad párem ponožek, které jsem si včera vypral. Zatím co jsem pohyboval palci bosých nohou, rozhodoval jsem se, zda mám ponožky zahodit nebo šetrně zašít. Zvolil jsem pohodlnější variantu a dal se do hledání dalšího páru, který by nebyl děravý.

Z okna vidím, jak naproti na parkovišti hrají kluci kopanou. Maringotky, střelnice, kolotoč a jakási elektrická dráha, to vše jim samozřejmě překáží. Netuším, jak si dneska říkají komedianti, nositelé této lidové zábavy. Oslovit bych se je neodvážil. Uvažuji proč, nepřicházím však na odpověď, která by mne jako vzdělance uspokojila. Přežitky a zase přežitky. Zaskakují člověka nepřipraveného.

Dřív tady hrávali kopanou Vietnamci, jenže kde je jim konec. Teď se tady hromadí odložená vozidla, která čas od času někdo odveze, a vozy lidí z okolí. Občas se luxusnější vozidlo ztratí. Mně se to stát nemůže, ačkoliv kdo ví, krade se přece všechno, když na nic jiného, tak na náhradní díly.

Dal jsem si schůzku s Romanem. Zavedl jsem ho do špeluňky Josefa Solariho, vlastně, jak vím, patří to jeho ženě, ona je však povznesena nad literární plebejce, a proto podnik přiznávám jejímu muži, který se drží demokratičtějších zásad.

Roman je z mé branže.

„To, co děláš, je nesmysl. Měl by ses vrátit k tomu, co umíš.“

„Kamaráde, skutečně jsi mne překvapil. Nedávno jsem o tom z vlastní vůle uvažoval, když mi to však radíš ty, nemohu věřit, že bych udělal dobře. Nebo jsi snad toho názoru, že jsem se psát ještě nenaučil? Vyslechl jsem hodně drzostí od všelijakých pokoutních a příležitostných lektorů a recenzentů, tohle mi však nikdo z nich neřekl.“

Když mne před léty přijímali do normalizovaného Svazu spisovatelů, dostal jsem výborný posudek od lidí, kteří věci rozuměli. A nebyli to žádní komunističtí agitátoři. Jejich chyba byla v tom, že jenom věřili, že se s dobou nedá nic dělat. Sami ji chtěli prožít čestně.

Držel se za bradu a vypadal, že přemýšlí.

„Neber si to, kamaráde. Já vím, všichni to máme těžké. Ty se však do ničeho nezapojuješ. Žádná poslední prohlášení jsi nepodepsal. Nemám pravdu?“

„Nezapojuju. Proč taky? Nebo už zase přišel čas, kdy je třeba brát ohled na domovní důvěrníky? Není hlavní, že snad něco napíšu? Musím tohle psaní povzbuzovat známostmi s některými lidmi, se kterými se mám do něčeho zapojit?“

„Lidi jsou pořád jenom lidi, kamaráde.“

Proč kamaráde? Copak jsem s ním chodil do školy? Byl taky o dost mladší. Možná, že má zpřeházené chromozomy.

Viděl, že se mračím, což správně pochopil jako výraz hlubokého nesouhlasu s jeho osobou.

„Něco mi tady roste na krku.“

Odtáhl límec košile, měl tam vzadu na kůži bulku. Co tím, proboha, myslí?

„Snad to nic nebude. Mne to v noci zaměstnává a bojím se s tím zajít za odborníkem. Jít k doktorovi je dneska riziko. Nevíš, na koho padneš. Na Hippokrata už myslí málokdo. Když tě lidé neznají, nic pro ně neznamenáš. Když padneš na rozložitého padesátníka, který se stačil prokličkovat k vědomí svého významu a uvědomuje si svoji převahu nad tebou, nemáš šanci. Přežiješ jenom náhodou. Iluze, že za tebe mluví dílo, je jenom iluze. Dokud žiješ, jsi pořád někomu protivnej, tím myslím, že někomu překážíš, někomu ubíráš místo, na které si dělá nárok. Proto musíš umřít a nepřekážet a pak tě začnou chválit a možná i tisknout.“

„Což je ovšem pitomost.“

„Ne zas tak docela. Já se pokouším založit jakousi odbočku, podskupinu irelevantních spisovatelů. Dal by ses k nám?“

„Proboha! Irelevantní spisovatel. Co to je? Provokace? Jestli rozumím tomu slovu, jako čtenář detektivek vím, že tak oponoval Perry Mason svým odpůrcům, když chtěl říct, že jejich názory na věc jsou nevýznamné. Máš na mysli nevýznamné spisovatele?“

„Přesně tak.“

Smál se a mně nebylo jasné, zda si ze mne nedělá legraci. Neuměl jsem si představit, že se najde spisovatel, který o sobě veřejně prohlásí, že je vlastně nevýznamný a že takové je i jeho dílo. Jeho spis bych nevzal do ruky. Mne ovšem Roman zřejmě pokládal za nevýznamného. Asi právem.

„V tomhle spolku by se shromažďovali lidé, kteří z různých důvodů málo tisknou, a proto trpí deziluzí. Třeba mají doma dobré práce, ale nakladatelé jim je nepřijmou, protože mají strach, že na nich nevydělají. Chápeš? Když tě netisknou, jsi pro čtenáře mrtvá veličina. Prostě nejsi. Čtenář téhle politice nerozumí, nezajímá ho. Podívá se na pult a na vědomí bere jenom to, co tam vidí. Do zákulisí mu nic není.“

„To se mi nezdá. Dovol mi otázku. Na čem chceš vydělat, když budeš tisknout věci, které nikdo nekoupí? Řekl jsi přece, že lidé čtou jenom toho, o kom se mluví, kdo má reklamu. Tu mají ti, kteří leží na pultech. Mně se to nezdá.“

„Pochopíš, až se všechno dozvíš. Mám to promyšlené. Pozoroval jsem politiku a došlo mi to. Z úplného nýmanda se dá udělat osobnost, přímo hvězda. Jenže se s ním musí obratně pracovat. Hlavně řečnit kolem. Musí být včas na správném místě a správně se tvářit. Aféry mají svůj smysl, protože soustředí pozornost. Hochu, co budu povídat. Ty máš iluzi, že ten někdo je úplný gigant – a on je to zatím jenom tupeček, který říká, co mu někdo poradí. Který se tváří, jak ho to naučili. Irelevantní literatura je jenom mimikry.“

Udělal pauzu, zřejmě přemýšlel, jestli má cenu mi dělat osvětu.

„Pochop, my, kteří patříme k těm literárním vyděděncům, před kterými páni nakladatelé nelezou po břiše, protože z nás milióny nevytřískají, si založíme vlastní podnik. Postupně se zmůžeme na vydavatelství a všechny ty naboby, kteří skočili na módní vlnu, posereme.“

Použil to drsné slovo. Jak jsem ho znal, byl to doklad vysokého stupně rozčílení.

„Skutečně si myslíš, že ze mne vyrazíš korunu jako vklad do kmenového jmění?“

„Dáš něco, co už máš napsané, a vydáme to bez honoráře. Dnes je to přece běžné. Podmínkou ovšem je, aby to lidé četli.“

„Nedělají to bohatí nakladatelé taky tak?“

„Jistě. Jenže to nedělají proto, aby ostatní mohli žít, ale proto, aby si na úkor chudáků bezbranných spisovatelů namastili kapsu.“

„Fajn. Budu o věci uvažovat. Ozvi se.“

Vrátil jsem se k prvnímu náletu na Prahu z roku 1945 a už jsem se o Romana a jeho nakladatelské sny nestaral. Mám problém, jak naložit s člověkem, který koncem března dostal do nohy německou kulku, lékaři mu ji tajně vyjmuli a on má ještě celý duben čekat na začátek revoluce v Praze. Za tu dobu se buď může uzdravit, nebo mu nohu uříznou. Nebo taky může umřít, což by se mi ovšem nehodilo do plánu. Měl bych se poradit s lékařem, jenom nějakého znát. Dětská alergoložka asi nohy řezat neumí. Nemám tušení, co všechno může v lidském těle udělat cizí těleso. Kolik variant příběhu se tady nabízí?

V hlavě mám ovšem blokádu. Jednou jsem si vytvořil příběh, prožil a zažil jsem ho se svými hrdiny a teď nemohu děj pozměnit. Jednou se to už v mém vědomí tak odehrálo, proto se s věcí nedá hnout. Že se má konstrukce rozchází s reálným dějem? Literární děj je ovšem děj svébytný. Jde o věcnou realitu, o které se nedá pochybovat. Přece nepíši dějiny nějakého období. Píši o lidech, kteří v určitou kritickou dobu nějak jednali. Čtenář musí věřit, že se věci seběhly tak, jak je popisuji já a ne historik. Přece nejsem historik.

Nezbývá mi, než abych sám před sebou omluvil neznalost faktů. Než jsem sedl ke stroji, měl jsem se přesvědčit, jak se události skutečně seběhly. Byl na jaře roku 1945 spojenecký nálet na Prahu? Byl. Pamatuje si někdo, kdy vlastně bomby padaly? Jenom ten, kdo byl při tom. Pamětníků už tolik není. Jenže ke každému výročí vycházejí historizující články, které případnému čtenáři dosvědčí, že jsem se dopustil omylu. Že z amerických bombardérů padaly bomby na klášter na Slovanech už v březnu, a ne v dubnu, Libeň a Vysočany bombardovali v dubnu Angličani. Teď, v tomhle rozporu se svým svědomím, mne napadlo, jestli se Američani omluvili za to, že zbytečně zničili historické památky u Vltavy. Kdepak. Válka je válka, za omyl se neplatí. A já abych se za svůj omyl styděl? Bohužel. Nedá se nic dělat, je to smutný omyl. Na poznaném omylu se setrvávat nedá.

Žere mne to. Neskonale mne to štve. Co je jednou napsané, je napsané a změnit se nedá. Musel bych pohnout celou stavbou. Vymyslet další figury, rozvinout příběh na místě, kde není prostor pro dramata. Už jsem skončil, hotovo, dál ani čárku. Samozřejmě, že je tu ještě jedno řešení. Dá ho odpověď na otázku, zda stojí za to si tím lámat hlavu. Možná, že si tím románem podložím pomyslnou almaru, jak je v Čechách od pradávna zvykem.

Vždyť už buditel Hanka se nestyděl přiznat, že svůj slavný rukopis našel náhodou, když z pod stolu vytáhl starou knihu, o kterou si opíral nohy.

Jsou čtyři hodiny, venku svítí slunce, je pátek a mne napadá pravidelná páteční otázka, co budu dělat o víkendu. Nejspíš zavolám Eli, ale teď musím jít nakoupit a vzít s sebou psa. Zase všechno dokola, pořád znovu, pořád jakási iluze, že se snad přihodí něco, co změní náš život. Myslím tím život můj a život psa Gilgameše. Taky si nejsem jistý, zda se k němu tohle jméno hodí. Řeknu Eli, sotva však bude vědět, kdo to byl Gilgameš.

Když jsem se vracel domů – samozřejmě, že jsem nic nekoupil, protože jsem neměl kam Gilgameše přivázat – mého přítele kontaktoval foxterier. Nejdřív ho očuchal a pak na něj prudce a hlasitě vyrazil. Měl jsem co dělat, abych svého psa z toho zmatku vytáhl do náruče. Majitelka odporného zvířete uvázala bez omluvy svého psa na vodítko a pronesla procítěně:

„Zatracení hajzlové.“

Pak odkráčela, jako by se nic nepřihodilo, a mne nechala stát nad nezodpovězenou otázkou, koho měla na mysli. V noci jsem si na tuto příhodu vzpomněl a vyvozoval z ní různá ponaučení. Určitě podstatná a pro mou další existenci psího vyvaděče závažná. Jenže jsem na ně do rána zapomněl.

Mé návštěvy u Eli už dávno dostaly stereotypní ráz. Asi se s tím nedá nic dělat. Nikdy jsem nebyl ženatý, proto si neumím představit, jak podobné vztahy prožívají jiní lidé.

Když přijdu, vypiji nejdřív kávu. Má pro mne speciální balíček orientální směsi, kterou sama připravuje podle jakéhosi někde tradičního způsobu. Netuším, o jakou tradici jde, spokojím se tím, že chutná výborně. Ona však pije čaj. Udivuje mne to, vysvětluje své důvody, jsou prý zdravotní. Pak mi něco vypravuje, já něco vypravuji a většinou se navzájem domýšlíme, o co tomu druhému jde. Když vypravuje o sporech uvnitř jejich malířské komunity, poslouchám na půl ucha. Samozřejmě že to nemají emigranti lehké. Jsou mezi nimi hlavně Rusové a Ukrajinci, ale i Arméni a mnozí jiní. Našinci jich mají z různých důvodů plné zuby a nebýt peněz, které z nich vymámí, dávno by se jich zbavili. Oni sami na sebe samozřejmě žárlí. Jeden vydělá a druhý živoří. Málokterý má štěstí, že najde podporu u Čecha. Lze si ji ovšem koupit, zvlášť, jde-li o půvabnou ženu. Eli tuhle cestu zřejmě nesleduje. Jak by se mohla sblížit s člověkem, ze kterého nic nemá?

Vypravuje o tom, jak kupec, zákazník, zřejmě Němec, smlouval.

„Cena deset tisíc, takový olej, on že dá šest. Víc nic. Bóže!“

Poníží se, nebo se neponíží? Zůstala hrdá a cenu nesnížila. Bankovky před jejíma očima šustily, ona stála na svém. Přitom každou korunu potřebuje. Musím ji obdivovat.

„Co má cenu?“

Za touto otázkou se skrývá mnoho dalších.

„Co že má cenu? Myslíš umělecké dílo? To nemá cenu. Má jenom uměleckou hodnotu. Rozumíš? Cena vyjádřená v korunách je věc dohody. Samozřejmě, že do ní musíš započítat náklady. Plátno, barvy, čas, ale její výše je dána tvým postavením na trhu. Nesměj se. Když se o tobě bude mluvit jako o velké umělkyni, cena bude stoupat. Když o tobě nebude nikdo vědět, budeš prodávat za pár korun i takové obrazy, že by se jiný mohl hrdě dmout.“

„Co říkáš? Nerozumím.“

„Říkám, že si musíš udělat jméno. Jinak budeš pořád živořit.“

Ještě chvíli vedu na toto téma samomluvu. Neznám nikoho, kdo by byl ochoten jí pomoci. Pak vypravuji o své práci, vlastně o tom, jak se chystám pracovat a co všechno udělám, až na to dostanu chuť. Dává mi četné rady, kterým naštěstí z valné míry nerozumím. Vím však, že to se mnou myslí dobře a že si o mne dělá starost.

Musím říci, že Eli je milá holka. Když proti mně sedí v rozpuku své čtyřicítky, je doslova nádherná a já jsem s to ji bezmezně milovat. Bulharky v jejím věku už jistě mají vnoučata, ale pořád musejí být vynikající milenky. Milenky zkušené, které vědí, co všechno muž potřebuje, a které mu to umějí poskytnout. Bože, co všechno může dát člověk člověku, jeho smyslům, jeho duši!

Na duši v této souvislosti myslím s nadšením, protože mám za to, že mé tělo je Elinou láskou provzdušněno, oduševněno, že to, co mi poskytuje, je skutečně láska.

Za hodinu, za dvě láska ochabne, tělo se unaví, alespoň moje jistě, a přijde mi podívat se na hodiny.

„Neglukej na ódiny.“

Lomcuje se mnou a mám co dělat, aby mi nenabila. Pak něco rychle drmolí a já se mohu jenom domýšlet, že mi nadává. Samozřejmě, že k tomu má důvod. Chápu, že takhle člověka zneužívat, jak to dělám já, může jenom odporný egoista, člověk bezcitný, který z toho, že druhý je v nouzi, mám na mysli nouzi citovou, zcela bezohledně těží.

„Ale vždyť já tě mám rád.“

Mé úpění je teď vedeno snahou zastavit její řádění. Měl jsem ji svým způsobem skutečně rád a mám pořád. Ale mít ji rád znamená mít ji přivázanou na krku jako kámen. Má přece někde, kdo ví kde, muže a má tam někde i syna. Jak jsem jí rozuměl, má. Jednou si prý její muž pro ni dokonce přijel. Byl v Praze několik dní a ona ho pak poslala domů.

Musel jsem ji uchlácholit. S tím si už poradím, na chlácholení milenek jsem kadet, a tak jsem se nakonec vrátil bez větších ztrát ke svému psovi.

Zapomněl jsem zjistit, co by Eli říkala jeho jménu. Až si přijde vyprat prádlo, snad si vzpomenu. Za účelem praní prádla ke mně Eli chodila jednou za čtrnáct dní a pak jela pračka několik hodin. Hned vyprané na balkoně sušila a žehlila. Nejraději bych ji po tu dobu nechal v bytě samotnou, jenže ona při tom usilovala o komunikaci důvěrného typu.

Vyběhl jsem ven se psem, chtěl jsem vyjít jen tak před dům a nijak se nenechat zdržovat čtením psího zpravodajství. Ale Gilgameš několikrát zaujal pozici hrbatého jezevce a nic.

„To je hezkej pejsek. Co je to za rasu?“

Bože, pes se tu hrbí, oči námahou vyvalené a dáma začíná rozhovor. Samozřejmě, že se pes hodí k tomu, aby byla navázána společenská konverzace. Tam, kde by se lidé lhostejně míjeli, dochází za přítomnosti psa k pozoruhodným lidským kontaktům. Teď se však ke Gilgamešovi obracím zády.

„Ten je na tom jako já, milá paní. Míchanice všech možných ras a plemen.“

Podívala se na mne nedůvěřivě.

„To přece nemyslíte vážně.“

„Proč ne? Abych vás neurazil, budu mluvit o sobě. Já mám předky slovanské, ale také germánské a keltské. Ti všichni tady byli a také se vesele a bez zábran mísili. Nikdo proti tomu nic neměl. S předsudky jsme přišli až v poslední době. Přitom netušíme, kdo všechno tudy kdy táhl s vojskem – a co dělá vojsko na cizím území? Vidíte. Všichni tady nechali svoji stopu. Třeba když tu byl na Moravě Napoleon. Co se vypravuje o tom, jací jsou Francouzi čilí hoši? A tohle všechno mám ve svém genovém systému, paní, nic se s tím nedá dělat. Proto mne nezajímá, kdo byli rodiče tohoto pejska.“

Stála a uvažovala, co si o mně má myslet.

„Nic ve zlém. Toho psa jsem našel opuštěného někde na venkově. Bylo mi ho líto, přece by neměl trpět za to, že nemá rodokmen.“

„To máte pravdu. Já koukám, jak se lidé chlubí, že mají psa, který je stál kdo ví kolik tisíc. A radost člověku může udělat i takový obyčejný nalezenec.“

Tím myslela mého psa Gilgameše, nalezence. Jistě. On se umí chovat vděčně. Svou vděčností mi dává žádoucí pocit citové převahy. Já jsem přece někdo. Opuštěnému poskytnu domov. Tu mne však píchlo u srdce. Psovi domov poskytnu, protože to nic nestojí.

Paní odešla a stala se historií.

Bylo dávno po desáté hodině v noci, když jsem se rozhodl skoncovat s pracovním dnem, a právě jsem usínal, když mne z postele vyhnal Roman se svými irelevantními spisovateli.

„Je mi líto, jestli tě ruším, ale musím se ti svěřit.“

„Proč právě mně?“

„Takže jsi už spal? Promiň. Už se to pohnulo. Už mám dvanáct lidí, ty jsi třináctý.“

„Třináct nýmandů? Blahopřeji k té úrodě. Kolik členů má naše Obec?“

Zmlkl, patrně uvažoval, nadšení ho však nepřešlo.

„Pochop přece, prosím tě, že v našem názvu je obsažena nadsázka, ne hodnocení. Tito tak zvaní nevýznamní musejí zazářit. Musejí praštit do stolu a přinutit lidi, kteří jsou zalehlí komerční kulturou, aby žasli. Aby se chytili za nos a volali, jak jsme až dosud mohli! Aby se vrátili k příběhu a vychutnali krásu českého slova.“

„Znám plno západních spisovatelů, které vydávají právě tam a kteří by se ti hodili do krámu.“

„Jmenuj.“

Jmenoval jsem. Nad postelí jsem měl Toma Wolfeho a slyšel jsem, že pro Český klub překládají nového Umberta Eca.

„Je ti to málo?“

„Teď mi ještě jmenuj nějaký český ekvivalent.“

„Dej mi svátek, kamaráde. Sejdeme se někdy ve dne. V noci nemám dost porozumění pro podobné debaty, ve kterých mám jmenovat souseda a nemyslet na sebe.“

Byl jsem k němu dost ohleduplný. Uznal to a omluvil se. Smluvili jsme se na středu příštího týdne. Jako zasedací síň našeho spolku jsme zvolili sálek madame Solari.

Já jsem z toho však nemohl usnout a z nějakého důvodu se řeči o spisovatelských nýmandech transformovaly do mých přítomných i minulých hříchů, připomínal jsem si ženské, kterým jsem snad ublížil tím, že jsem odolal jejich touze mne ujařmit. Proč bych měl být hříčkou jejich potřeb? Copak je manželství nezbytnou formou vztahu muže k ženě? Děti se dají plodit i mimo manželství. Určitě není mimomanželské plození proti přírodě. Snad jen proti civilizačním zvyklostem. Doufal jsem, že se mi to až dosud nepovedlo. Alespoň mi chyběly informace.

Ve svém miniaturním bytě nemám jiný obraz mimo Maří Magdalénu. Koupil jsem si odevzdanou, s osudem smířenou, kající se ženskou, která už měla svá bouřlivá léta za sebou, a věděla proto, proč se kaje. Tenkrát mi to vyhovovalo, odpovídalo mému tehdejšímu ladění a momentálnímu vztahu k ženám. Dneska mne Magdaléna rozčiluje. Možná proto, že znám její vzor. Přitom se na ni musím dívat, nepřichází v úvahu odnést ji do sklepa. Když Eli přijde, láskyplně ji hladí očima. Rozumím tomu pohledu. Matka se laská se svým dítětem. Jednou jsem to řekl nahlas a dostal jsem do zad pár šťouchanců.

„Je tu proto, aby ti krátila dlouhou chvíli a trochu tě kultivovala.“

Tak se, děvče, snaž a nekoukej pořád do kouta. Co tam, prosím tě, pořád vidíš? Jsi tu proto, abys mne rozptýlila a povznesla k přiměřené úrovni.

Sedí a mlčí. Kouká do světla svíčky a hlásek z ní nevykřešeš.

Já jsem však udělal chybu. Chtěl jsem jenom slyšet lidské slovo a to zas není tak strašné přání, když člověk celý den mluví jenom se psem. Pustil jsem televizi a po koberci se mi rozlily proudy krve. Trosky a zase jenom trosky, nářek žen, děti v ubohých nemocnicích. Čečensko a tenhle svět na konci druhého tisíciletí. Paměť lidí, alespoň paměť psaná, sahá pět tisíc let dozadu a pořád totéž. Člověk se nezměnil, pět tisíc let soustavného vraždění, vybíjení národů, krev a slzy. Tady spálená státní knihovna, stejně jako kdysi v Alexandrii, nedávno v Sarajevu.

Rozhlédl jsem se po svém ubohém příbytku, ve kterém mi ještě před chvilkou bylo dobře. Je všechno naše snažení k něčemu? Kolik národů už zmizelo beze stopy z naší paměti. Prokletí druhu. Člověk je skutečně zvrhlá anomálie ve vývoji přírody. Děláš dobře, Marie, že mlčíš. Alespoň je tě slyšet.

Usnul jsem až k ránu.

Večer jsem, jako často, zapomněl koupit něco k snídani, a proto jsem, jako jindy v tom případě, musel ráno pro rohlíky. Naproti v ulici stál auťák s vysokým zadkem, tedy za hodně peněz, a v něm student Bert. Poznal jsem ho hned. Už dávno, samozřejmě, do školy nechodil, podnikal v umění. Až se mi udělalo úzko, když jsem ho uviděl.

Před více jak dvěma léty měla Eli výstavu. V Karlově ulici v sále, který měl Bert pronajatý. Vešel jsem, protože mne zaujal zájem turistů. Bert vylezl zpoza barového pultu, odkud unaveným turistům nabízel občerstvení. Jako svého někdejšího učitele mne přivítal celkem srdečně. Ukázal mi obrazy umělkyně a správně nepředpokládal, že bych nějaký koupil. Obrazů bylo dost, sálek byl jimi plný. U stolků seděli turisté, popíjeli kávu nebo limonádu, češtinu slyšet nebylo. Takže se tu musí dobře prodávat.

„Jak jí to jde?“

Samozřejmě, že pochopil.

„Celkem jo. Potřebovala by obratného manažera. Takhle ji kdekdo vezme na hůl. Protáhnout ji po Americe, byli by oba bohatí.“

Když jsem se pak po čase na smysl této věty zeptal Eli, supěla jako lokomotiva. Pan Bert si za nájem sálku denně účtoval tisíc korun, čtyřicet procent z každého prodaného obrazu a deset procent prodavačce. Její úloha spočívala v tom, že bude hlasitě křičet, když se někdo pokusí obraz ukrást. Uměla jenom česky, proto byla její činnost silně omezena. Kdyby tam Eli za měsíc utržila padesát tisíc, zůstaly by jí jenom oči pro pláč. Lidumil Bert mohl podle své zkušenosti dokazovat, že u nás bereme cizince z východu celkem úspěšně na hůl.

„To je rodící se kapitalismus, který ze socialismu převzal heslo: Kdo nekrade, ať nejí.“

Doufal jsem, že mi nerozumí. Možná, že v tu dobu o nás měla ještě nějaké iluze. Patřili jsme do vyspělejší části světa, proto jsme museli být i jako jedinci vyspělejší. Morálnější, ohleduplnější, čistotnější, pravdomluvnější. Dneska se směji, když si vzpomenu, jak právě tohle na nás hledala a nechtěla věřit svým očím, když narážela na krutou realitu.

„Potřebovala bys manažera, ale kde ho vzít?“

Když pomyslím na Berta, je mi jasné, že by obratný manažer musel vydělat a vydělala by i ona.

„Podívám se po někom.“

Vhodného člověka jsem, bohužel, neznal. Samozřejmě že peníze lákají a tady šlo celkem o snadný výdělek. Ne každý ovšem umí anglicky, a když umí, dělá něco jiného. Ne každý taky miluje Bulhary, i když se na nich dá vydělat. Peníze ovšem nesmrdí a okrást Slovana, jehož příbuzný k nám před třiceti léty přijel na tanku, není zřejmě hřích. Možná, že tohle okrádání Bulharů, Rusů, Ukrajinců a Gruzínů je bráno jako politická přednost. Jo, Armény jsem vynechal. Ti tu také vystavují a je se na co dívat.

Přiznám se, že mne to už unavuje. Pořád totéž a pořád dokola. Jako když kramáři na tržišti vám dají najevo, že tu jste jenom proto, aby na vás vydělali. Východoevropští malíři, jako Eli, po celý rok dobře živí majitele výstavních sálů ve středu města, ale o Vánocích a Velikonocích, kdy se město zaplní Němci, musejí sály vyklidit a jejich stěny dostanou čeští umělci. Po svátcích zase rozvěsí obrazy hosté z východu. Jejich peníze opět potlačí vědomí národní hrdosti majitelů.

Na stranickou schůzi jsem nakonec šel, jenom jsem doufal, že na mně nebude nikdo nic chtít. Politická aktivita bývalých ctitelů Karla Marxe je skrovná. Všichni se zřejmě ochotně zbavili minulosti a pokusy křísit bývalou aktivitu a zaujatost byly vesměs odmítány. Zvláštní se mohlo zdát jenom to, že jsme jednu instituci zavrhli a druhou zakládali. Snad jenom pro dosud nepoznaný pocit, že když chci, můžu, když nechci, nemusím.

Předseda, čtyřicátník v podnikatelské uniformě. Tmavohnědá košile, zelené sako, černé kalhoty a bílé ponožky. Obor: cestovní ruch. Bohatý slovník vynikající třepivostí. Paní doktorka na schůzích přijímá nezvyklou pavlačovou rétoriku. Má pocit, že sem snad patří jistá míra lidovosti, a nemá s ní zkušenost. Vedle mne si sedl důchodce Moučka, biotronik. Nikdy jsem se nezabýval touhle polohou lidského jednání, ale když se teď hlasitě chlubil, že léčí i lidi s rakovinou a mnohé že vyléčil, zbystřil jsem pozornost. Jsem vytrvalý kandidát podobných neduhů. Proto jsem si s ním domluvil schůzku, ovšem tajně, aby to ostatní neslyšeli.

Jednáme o tom, se kterou stranou bychom se měli spojit. V úvahu přichází sociální demokracie. Mohl bych vystoupit mírně zasvěceně, jenže jsem doma marně hledal jejich návrh kulturního programu.

„Nechápu, proč takové prťavé strany, jako je naše, vůbec vznikají.“

To jsem řekl já, jen tak na půl úst k Moučkovi. Zadíval se na mne překvapeně, ale mlčel.

„Patrně proto, aby se někdo vyvolený dostal do parlamentu. Koho vytrhne našich pár desetin procenta voličů? Dobré to je jenom k tomu, aby se lidé, jako jsme my, kteří se úplně nestydíme za svoji minulost, nějak vzájemně domluvili na tom, že se nemáme za co stydět.“

Raději jsem se na starocha biotronika nedíval. Uvědomil jsem si náhle, že by mohl ukvapeně zareagovat. Byl skutečně starý a kdo ví, jestli neměl něco na svědomí. Třeba vyháněl Gottwaldovi z příbytku duchy.

Mlčel a díval se před sebe. Proto jsem mlčel i já a jen uvažoval, mám-li se stydět za to, že jsem vyznával marxismus. Rozhodl jsem se, že se stydět nemám za co. Na tom jsem se, konec konců, ustálil už dřív. Co jsem dělal, dělal jsem z přesvědčení. Zůstalo mi nějaké? Budu muset udělat inventuru svých předsudků. S metodou mi nikdo nehne. Přece jsem profesionálně zkoumal prostředky masové komunikace. Na fakultě si mne mnozí jistě i teď pamatují. Jenže tam všechno zevrubně vybílili. A omítku před bílením sedřeli. Takže nic.

Musím sám sebe obdivovat. Jak z mé paměti vyskakují podivné zámotky myšlenek. O co jde? Nabírám je z minulé zkušenosti. Přece byly časy, kdy mne myšlenky zaskakovaly svou pružností, doslova úderností. Sedl jsem si ke stroji a zaplavil celou stránku dřív, než jsem si stačil rozmyslet, o co mi vlastně jde. Často šlo jen o zlomky domýšlivých poznatků. Uvázly na mělčině mé paměti a já jsem se tam jen tak toulal a sbíral je. Krajina mé paměti. Plná střepů, některé mají ostré hrany a je třeba se jim vyhnout.

Snad abych si to poznamenal. Krajina mé paměti. Ta metafora mne napadla jen tak, bez přípravy. Náhle se vynořila a je tu. Co mám s ní dělat? Má nějaké obzory? Určitě. Jenže budou zatraceně mlhavé.

Banality mého dětství. Kdokoliv bude uvažovat o paměti svého života, nemůže ho napadnout nic jiného. Zdá se mi to být trapné. Dětství je vždycky jenom dětství, i když na mém dětství nic trapného nebylo. Říkám to bez rozmyšlení přesvědčen, že mám pravdu. Dětství je čas rozjezdů a odřených kolen. Kdybych chtěl být směšný, vzpomínal bych na první lásky. Ty sem přece patří, protože tvarují budoucí mé zlidštění, stejně jako iluze o sobě, o činech, které na mne někde v tom zamlženém prostoru čekají.

Takže co? Nejlépe je přetáhnout si peřinu přes hlavu a dělat, že nejsem? Že to všechno není trapnost nad trapnost, myslím ten lidský život, který mne náhodou potkal a se kterým si nevím rady právě proto, že je to zatraceně složitá záležitost a ti, kteří jsou poučení, říkají, že život se prostě musí žít a ne o něm filozofovat nad míru.

Ten, kdo umí číst mezi řádky, pochopí, jak to se mnou je. Řekne: ubohá existence. Nemá pravdu, ale to nevadí. Kolikrát jsme se zmýlili, když jsme nahlíželi někomu do tváře. Já sám si trapně připadám, když se obracím někam, kam už není vidět, jenom proto, aby nebylo vidět na můj smutek.

Otázka však je, kde se tu ten pocit marnosti vzal. Vždyť jsem si to všechno svobodně vybral. Třeba bych na fakultě v konkurzu obstál. Ale ne, já jsem musel dělat haura. A teď je ti z toho šoufl. Dobře ti tak.

Ubozí důchodci. Jejich společenské kontakty se zužují na několik trpělivých lidí, většinou příbuzných, a nikoho nezajímá, co s nimi tato izolace udělá. Sám si připadám jako důchodce. Sedím doma a stýkám se se stále menším počtem lidí. Málokdo mne k něčemu potřebuje.

Třeba Procházka. Kdysi se aktivně zabýval archeologií. Měl doktorskou hodnost, vlastně ji má pořád, ale už nechodí do terénu a nepublikuje. Kdysi mne provedl po kopci u Zbraslavi a ukazoval zbytky keltského oppida. Něco jsem o tom tenkrát psal a chtěl jsem být v obraze. Od té doby jsme se stýkali a občas se ještě sejdeme. Teď volal, že by se mnou rád mluvil. Bydlí v družstevním bytě a neví, zda ho má koupit nebo ne. Doba nalíčila na důchodce pasti, do kterých mnohý strčí nohu a neví jak z ní.

„Mám to koupit hned, nebo koupi odložit? Počítám s tím, že byt po mně dostane vnuk. Co když družstvo převod nepovolí? Jak je to s pozemkem, na kterém dům stojí? Za kolik bude metr půdy za pár let, když dneska stojí takové peníze?“

„Zeptám se ti na to. Mne by to taky mělo zajímat, i když nemám vnuka, který by po mně dědil.“

Jak tak stojí vedle mne a dívá se na hustý provoz vozidel, vidím jeho sesychající se zátylek. Měli bychom si sednout někam do hospody, jenže Procházka hospody nenavštěvuje, ani když by za něj někdo zaplatil. Dostat ho k Solarimu je prakticky vyloučeno.

„Buď tak laskav, udělej mi tu službu. Já nevím, jak bych měl s těmi lidmi na úřadě jednat. Asi bych byl směšný a to se mi nechce.“

Rozhlédl se a bylo zřejmé, že audience skončila. Jenže by se příliš nehodilo, aby jednání vyznělo tak účelově. Byl jsem zvědav, jak to rozluští.

„Bože, srdce člověku usedá nad tím, jak lidé ničí památky zděděné po svých předcích. Jak středověk příšerně plundroval antiku. Teď jsem zrovna dostal do ruky knížku od Daniela A Hundred Years of Archeology. Ty jsi sotva mladší, jak je tahle knížka stará, ale pro mne to je novinka. Pořád žasnu nad tím, jak lidé bezohledně ničili starověká sídla jenom proto, že jim ze zabedněnosti nepřiznávali význam. Koloseum v Římě bylo po staletí výhodný kamenolom, ze kterého stavěli své svatyně římští papežové. Naposled v sedmnáctém století. Zahnědlý, nečitelný, zmatlaný kus papyru nebo pergamenu neměl cenu. Až humanisté s nářkem začali honit bycha. Díky těmto osvíceným mužům nezaniklo všechno, co podpoří lidskou paměť.“

Ach bože. Znamená to naladit tvář do vyčkávací polohy a připravit se na trpělivé setrvání v podřízeném postavení. Nebo mám starocha trochu potrápit? Nezaslouží si to, ale člověk je tvor škodolibý. Vždyť mne zná, snad si nebude myslet, že jsem zase takový blb, jak se právě chystám předvést.

„K čemu je to dobré? Vždyť se v těch krámech nemůže najít nic objevného, nic, co bychom sami nevymysleli.“

„Svatá prostoro! Teď promluvil vzdělanec. Já jsem snad špatně slyšel!“

Koulel očima, až jsem se lekl, že z toho může mít nějakou nepříjemnou příhodu. Netušil jsem, že ho tak rozruším, a hned jsem svého činu litoval.

„Ten kus papyru nebo pergamenu nás spojuje s našimi předky. Staví most mezi přítomnost a minulost. Dává nám sebevědomí, důkaz, že kultura – snad víš, co to je – nás všechny jednou polidští. Dodá nám naději a optimismus, kterého je nám v tomhle světě tolik třeba.“

„Asi máš pravdu. Já osobně o úloze kultury mírně pochybuji, ačkoliv se jí pořád snažím rozumět. Tím bys mne mohl omluvit, i když ti už budu asi napořád připadat jako pitomec. Ačkoliv by tě měl uspokojit poznatek, který se chystám připomenout. V ruinách Babylonu našli tabulku, do které kdysi dávno, před nějakými pěti tisíci léty, někdo vyryl trvale aktuální postřeh: Kamkoliv pohlédneš, všude jsou lidé stejní pitomci.“

Chvíli koukal, přehazoval si to v hlavě, asi mne podezíral, že jsem si citát vymyslel. Šlo o původní poznatek získaný z četby.

„Chceš tím něco naznačit?“

„Ne. Jenom beru na vědomí, že se za těch pět tisíc let působení kultury zase tak moc nezměnilo.“

„Tím chceš říct, že nemám právo na nějaký příliš rozměrný optimismus?“

Zaskočil mne. Najednou jsem si nevěděl rady. Přece nebudu člověku brát naději, to by nebylo slušné, lidské, hodné člověka civilizovaného. Zvlášť ne, když ona naděje je jednak i moje naděje, jednak je to zřejmě jediné podstatné, co nám zbývá.

„Lidé se rodí nazí, dosáhnou určitého vývojového standardu, určité úrovně, a aniž by dosáhli dokonalosti, odcházejí ze hry. Nechávají však po sobě příklad, doklad svého úsilí. Člověče, koukej, tu káru jsem dotáhl až sem. Tak se zapřáhni a pokračuj. Proto ti vnímavější na nás mohou navázat.“

Příšerně jsem si teď fandil, ale byl jsem rád, že mne napadlo alespoň tohle.

Před Eli jsem se zmínil o Moučkovi. Vyskočila nadšením. Léčitelé a všechny tajemné podvědy jsou její láska. Umí zaníceně vypravovat o médiích, o návratech nebožtíků na zem, tady by se hodilo napsat velké Z, protože prý jde o návrat do nového života v tomto slzavém údolí, které je situováno na planetu Zemi. Jásala především proto, že si neplatí nemocenské pojišťění a léčí se sama různými bylinkami a dietou. Svého času jezdila do Tábora za jedním podobným znalcem lidské psychiky a nechala tam plno peněz.

Docházejí jí okultistické časopisy z Ruska, a protože se učila rusky ve škole, čte je s nadšením. Sestavuje horoskopy a věří, že měsíc má vliv na lidský organismus. Když je tento náš souputník v našem stínu, nepustí mne k sobě do postele, i kdybych se rozkrájel.

Ale jinak je normální.

Moučku jsem sháněl obtížně. Hledejte v telefonním seznamu nějakého blíže neurčeného Moučku. Musel bych buď počkat na další schůzi, nebo uvážit, zda kvůli tomu mám obtěžovat doktorku. Hrome, jak se jmenuje? Najednou mi její jméno vypadlo z paměti, a čím víc jsem přemýšlel, tím v hustší bylo mlze. Je to se mnou skutečně špatné. Musel jsem se za ní vypravit. Zazvonil jsem u dveří a lékařka otevřela. Bylo to večer a večer bývají dětské lékařky doma.

„To jsou k nám hosté.“

Vyzvala mne, abych se nezouval. Mé rozpaky se nedaly přehlédnout.

„Konečně mužský na prahu osamělé ženy.“

Patrně jsem něco odpověděl, nebo před tím řekl, protože její prohlášení muselo mít nějaký důvod.

„Víš, že jsem rozvedená?“

„To netuším.“

„Teď to víš.“

K čemu je mi to dobré? Otázku jsem ovšem nevyslovil nahlas. Samozřejmě, že jí muselo být podezřelé, proč tak náhle a ještě večer si jdu pro tak banální informaci, zvlášť když se podobné záležitosti vyřizují telefonem. Říci, že jsem zapomněl její jméno, nepřicházelo v úvahu.

Telefon na Moučku jsem si napsal. Stála proti mně, já proti ní. Naše vzájemná nerozhodnost mohla být, jak se zdálo, snadno zrušena. Byla tu jenom otázka, zda by to všechno stálo za to. Dřív nebo později možná ano, jenže teď mi Eli vrchovatě stačila. Zde ovšem nebyla ona mlha sociální nejistoty, která se kolem Eli rozprostírala.

„Nechceš kafe?“

Pití kávy zabere trochu času, ve kterém se všechno může rozvážit a rozhodnout.

„Ne, díky, jsi velice laskavá. Vidím, že skutečně zdržuji, proto mi promiň. Já jsem ztratil tvůj telefon, a protože jsem jel kolem, vystoupil jsem z tramvaje a zazvonil.“

„Taky jsou telefonní seznamy.“

„Ovšem, ale jistota je jistota. Tím se projevuje můj sklon dávat přednost tradičním formám lidského styku.“

Vypadl jsem a uši mi hořely. Na příští schůzi jít nemůžu. Když jsem pak čekal na tramvaj, napadlo mne, že jsem se zapomněl podívat na jmenovku, kterou měla na dveřích. V paměti mi uvízla zbytečná informace, že její jméno bylo v masivním tepaném rámu a že tam byla celá firma i s ordinačními hodinami.

Když jsem měl Moučkovo telefonní číslo, zavolal jsem Eli. Samozřejmě, že se ptala, kdy přijdu.

„Až budu mít trochu času.“

„Co děláš?“

Takové otázky. Co asi dělám? Život člověka na volné noze. Truchlivé zkoumání sporožirového účtu. Všechny mé peníze jsou tam. Vkladní knížku jsem dávno zrušil. Pak starost o psa, protože mám za něj odpovědnost. Pak běhat po redakcích a shánět kšefty. Chce to mít zdravé nohy a hodně drzosti. Ta mi chybí. Pak sedět na zadku a lámat si hlavu. Konečně Eli. Když všechno sečtu, dělá to pět položek. Všechno ostatní nestojí za řeč, ani za námahu. To jsou mé životní problémy. Okruhy problémů. Noviny čtu ze zvyku. Spíš bych řekl, že je ze zvyku prohlížím. Podvody, loupeže, vraždy, je toho moc a člověku berou naději, že bude jednou žít ve slušném světě, který je pro lidi příhodný.

Když už jsem měl Moučkovo telefonní číslo, musel jsem mu zavolat a domluvit se s ním.

Ukázalo se, že je to problém.

„A co je vám?“

„Rád bych, kdybyste se mi podíval... jak to mám říct? Takové mužské záležitosti.“

„S potencí?“

„Ani ne tak s potencí, jenom... no, možná, že taky.“

„Impotentů je dneska moc. Kolik je vám let?“

„Nejde ani tak o potenci, jako o to, co trápí mužské po padesátce.“

„Nedostatek peněz.“

„Děláte si legraci. Chápu a oceňuji to. Za víc to taky nestojí.“

Pozval mne na konec týdne a přesně určil i hodinu. Jakou má ta holka vlastně nemoc? Jak mám s tím chlapem domluvit návštěvu, když nevím, co jí je? K čemu se mám já sám přiznat? S impotencí. To by šlo, protože mne Eli skutečně vyčerpává. Pochybuji však, že v tomto případě jde o impotenci. Jenom o nadměrné partnerčiny nároky. A pak o to, jestli v tomhle léčitelském případě nehraji smutnou roli klauna.

Pečlivě jsem pročetl Nový Zákon, abych se dozvěděl něco bližšího o Maří Magdaléně. Moc toho bohužel nebylo. Evangelisté ji na několika místech vzpomínají. Bylo by možné zeptat se nějaké vzdělané církevní osoby, snad by si některý farář vzpomněl, co o ní v semináři slyšel. Žádného však neznám a jenom tak namátkou volat na nějakou faru se mi nechce. Proto si tvůj osud, Mařenko, musím vymyslet. Nebude to příliš obtížné, z tváře lze vyčíst víc, než si člověk myslí.

Ozvala se irelevantní literatura. Roman mne zval na schůzku výboru. V Čechách nedáte bez výboru ani ránu. Takže jsem jeho členem, tedy neustále ve hře. Kdo je ve výboru, je někdo. U madam Solari bylo plno. Všude někdo seděl a zacláněl. Roman s nechutí řekl, že věřil ve vyhrazenou místnost. Přišlo nás sedm a obsadili jsme dva stoly. U třetího seděly nějaké studentky, kouřily a bavily se o prosektuře.

„Dámy, omlouvám se, ale my jsme uzavřená společnost spisovatelů, kteří postrádají klub. Dovolujeme si vás požádat, abyste přešly do vedlejší místnosti. Je tam volný stůl a příjemnější prostředí, kde vás nebudou rušit naše výkřiky.“

Prostě předseda, autorita. Obdivoval jsem ho, já bych se se situací nevypořádal. Navrhl bych, abychom si šli sednout do parku nebo čekat, až holkám dojdou peníze a vypadnou.

Holka, která tady obsluhovala, viděla Romanovo jednání nerada, ale nezasáhla. Stála nerozhodně ve dveřích a čekala, jak se studentky zachovají. Zvedly se, ale vrhaly na nás pohledy, které ukazovaly jednak na jejich přezíravý vztah k umělecké próze, jednak nám jimi dávaly nedvojsmyslně najevo, že u nich máme přednostně zajištěno uplatnění na zmíněné prosektuře.

„Když dáte na dveře ceduli, že je tady obsazeno, budeme vám velice vděčni.“

„Takovou ceduli nemáme.“

„Tak ji laskavě napište.“

A bylo to. Přiběhl manžel majitelky, spolumajitel Solari, patrně přivolán personálem, a divil se.

„Musíš, Pepo, prominout. Udělali jsme si tady sezení. Chápej, spisovatelé, kterým chybí klubovna.“

Tiskl jsem mu vlažnou ruku. Rozhlížel se a uvažoval, jak se zachovat. Zachoval se jako živnostník. Můj host, můj pán.

„Budete něco jíst?“

„Ať nám přinese lístek, v průběhu jednání si objednáme.“

Skutečně si někdo objednal večeři. Jakési lívance, které dívka musela v kuchyňce upéct. Nebo usmažit? Překvapilo mne, že nevím, jak probíhá výroba lívanců. Doplácím na své kuchařské stereotypy.

Všechny přítomné spisovatele jsem od vidění znal, jména jsem si většinou nevybavil. Ostatní na tom byli lépe, mne, například, nejen jmenovali, ale plýtvali i tituly, které mi byly na nic. Když jsem chtěl někoho oslovit, musel jsem si pomáhat trapnými ukazovacími zájmeny.

„Tady pan kolega má jistě pravdu, shoduji se s ním, moje zkušenost není sice rozhodující, ale troufám si tvrdit, že má pravdu.“

S takovou pamětí nemůže nikdo psát knížky. Pak se mu stane, jako už jednomu, že ve druhé kapitole nechá někoho umřít a v deváté dotyčný vstoupí ráno se zíváním do kuchyně a přeje přítomným dobré jitro. A na manželku to neudělá žádný dojem. Aha! Moučka. Mám pro něj práci.

Samozřejmě, že tématem jednání byla komercionalizace literatury. Mnozí mluvili velice zasvěceně. Ani jsem je nestačil sledovat. Pobyt v doupěti člověka otupí, smysly ochabnou a informace ho míjejí bez užitku.

„Je to tak velký hřích, když myslí člověk na honorář?“

Tak se ptal čtyřicátník, modré sako, žlutý motýlek pod masivní bradou. Od doby, kdy ředitel Komerční banky nosí motýlky, mnozí pochopili, že jde o symbol úspěchu.

„Jde o to, na co myslíš dřív. Je-li hnací silou honorář, nebo myšlenka, kterou nám chceš nabídnout. Chápu, že oboje může člověku splývat. Jedno druhé podmiňuje, ale to bychom snad mohli vypustit. Jde o banality. Peníze byly vždycky a vždycky taky budou, proto bychom měli spíš myslet na dílo. Dílo je to, co zůstane, až peníze nebudeš potřebovat. A taky vzrušující muka tvorby.“

Vzrušující muka tvorby. Já měl Romana za normálního člověka. Když mluvil o penězích, mluvil mi skoro z duše.

Bohatě jsme rozkecávali téma, proč vlastně píšeme. Pro sebe jsem si to shrnul, do debaty nezasahoval. Co jsem já za spisovatele! Mezi těmito vznešenými duchy se svou přízemní potřebou předvádět se. Ano. Píšu z potřeby se předvádět. Koukejte, lidé, to jsem já! Dělám něco, co vy neumíte. Jak jsem jedinečný a okouzlující.

Píšu proto, že si přeju, aby po mně něco zůstalo. Samozřejmě, je to nadsázka. Jenom si tímto tvrzením trochu oslazuji existenci. Soubor mých blábolů nebude nikoho zajímat, ale psát je dobrý zvyk člověka, který už vlastně neumí nic jiného.

Píšu proto, že mám naději. Snad přece jenom odhalím cípek tajemství. Malý, nepatrný cípek tajemství života. V jednom lidském osudu se toho moc neskrývá, ale přece. On je ten lidský život trvale na jedno brdo a každý povzbudivý detail je dobrý. K čemu? Záhada života je nesmírná a naše snažení poznat ho se ubírá po trním zarostlých cestách. Tedy: Jaký je smysl toho všeho? Proč jsem tady mezi nimi a nejsem někde jinde... a kde, když ne tady? Co to je, co to znamená být s nimi? Cítit účast na lidském jednání, protože být s nimi znamená nebýt sám. Asi. Zejména ve smrti. Ale fuj! Kdo by myslel na smrt, když se jedná o tak vznešených věcech!

Vypil jsem dvě piva a použil jejich luxusní toaletu, za použití jsem zapomněl zaplatit. Roman tvrdil, že jednání bylo velice podnětné, že o něm napíše do nějakých novin, jmenoval je, já je nečtu. Smluvili jsme další schůzku na přespříští úterý a Solari byl požádán, aby místnost rezervoval. Slíbil, útrata byla celkem slušná díky několika alkoholikům, kteří nemuseli šetřit.

Zvonek. Prudký Gilgamešův start na dveře. V předsíni se to rozléhá tak, že by člověk přišel o uši. Najednou mi v žilách proudí celé džbery adrenalinu.

„Přestaň, nebo ti ublížím.“

Pokud jsem chtěl rychle otevřít, musel jsem psa vzít na ruku. Za dveřmi kluk ze třetího patra.

„Já se vám omlouvám.“

Chytám psa za tlamu, škube sebou. Na chodbě se jeho ječení hrozivě rozléhalo.

„Co bys rád, studente?“

„Matka mne za vámi poslala.“

Sousedská výpomoc. Co by tak mohla chtít od starého mládence?

„Došla jí sůl, hořčice nebo ocet? Kečup došel mně. Budeme stát za dveřmi? Musím toho psa pacifikovat.“

Strčil jsem ho do pokoje a vrátil se do předsíně. Kluk, vytáhlý reprezentant dobře živené počítačové generace, pořád neříkal nic určitého. Na šestnáct let byl jaksi nepravděpodobně nesmělý.

„Ještě jednou. Přišel jsi pro něco. Poslala tě matka. To něco je z jejího popudu. Souvisí-li to s kuchyní, nejsem odborník. Na co jsem vlastně odborník? Můžeme si popovídat. Zaženu psa do kuchyně a sedneme si vedle, studente.“

Stalo se. Sednout si však odmítl. Koukal kolem sebe, jako by ještě neviděl staromládenecký pelech.

„Potřeboval bych tu uklízet. Věci mají svůj řád a ten se vždycky neshoduje s našimi představami o uspořádané domácnosti. Jak vidíš, uklízení není moje hobby. Mohu ti něco nabídnout? K pití asi ne, co?“

Za dveřmi Gilgameš hlasitě usiloval o setkání s hostem.

„Ten pes si nedá říct. Budu mu tě muset představit. Nebo naopak. Očuchá tě a dá pokoj. Je to rovnocenný člen mé domácnosti, když on dostane návštěvu, vždycky mi ji představí.“

Stalo se. Snad se mezitím kluk osmělí a řekne, o co mu jde.

Předpokládal jsem správně. Pes ho očuchal a lehl si mu k nohám. Bedlivě ho však sledoval a vrtěl ocasem.

„Víte, máma si myslí, že byste mohl něco vědět o Lumírovcích.“

Vyhrkl to jedním dechem. Dal najevo, že mu otázka, zda já něco vím o Lumírovcích, není příliš po chuti. Jak já přijdu k tomu, abych šířil osvětu nadějným gymnazistům? Lumírovci jsou zřejmě slabé místo v souboru informací, které má jejich rodina k dispozici. Navíc ho tlačí jakési objektivní události, které proběhnou s katastrofickými následky. Není na řadě zkušební období? Ztrácím přehled.

„Lumírovci,“ říkám a předstírám zamyšlení. „Proč si paní matka myslí, že bych o nich měl něco vědět? Vždyť jsi mohl přijít sám, ne? Z vlastní vůle. Co víme, povíme. Sousedská vzájemnost a tak dále.“

„Matka o literatuře nic neví, ta si čte nějaký škváry, který si půjčuje v knihovně,“ dodal si odvahu, jinoch. Jenže mířil do vod, ve kterých se pohybovat jinochům nesvědčí.

„Ve veřejných knihovnách, mladý muži, by se škváry vyskytovat neměly. Tak musíš vyvinout přiměřenou aktivitu a matičce poskytnout žádoucí orientaci. Jít jí příkladem. Nabízí se otázka, co sám čteš ve svém volném čase a hned si odpovím, že na čtení nemáš čas. Tak to nějak chodí. Jo. Chudáci spisovatelé. Koho máte na češtinu? Pardon. Nepřišel ses zdržovat kázáním nepochopeného autora. Matička si tedy myslí, že něco vím o Lumírovcích. Já mám její důvěru.“

Souhlasil, že usuzuji správně.

„Co já tady mám.“ Obrátil jsem se ke svému příručnímu skladišti knih. „Tadyhle starého Vlčka. Nevím ovšem, jestli tam má právě tenhle časopis a ty okolo něj. Ale Arne Novák Lumírovce určitě zpracoval. Tady se poučíš.“ Vytáhl jsem z knihovny špalek Přehledných dějin literatury české. Koukal na to mírně zděšeně, když vzal knihu do ruky, dost mu poklesla.

„Já jsem nebyl ve škole zrovna, když to probírali, a zejtra máme písemku zrovna z Lumírovců,“ řekl sklesle.

„Neboj se toho. Dějiny literatury mohou být nuda, ale jenom do té chvíle, než začneš něco kloudného číst. Než zjistíš, že děj sice nese nějakou informaci, ale hlavní, tedy alespoň z mého hlediska jako čtenáře, je to, co je navíc. Jak je to řečeno. Co se za tím vším skrývá. Hochu, když budeš číst dobrou knížku, myslím prózu, tak se měníš ve spoluautora. Fakt, nekoukej tak vyjeveně.“

Nahlížel do obsahu Novákova spisu.

„No, poraď si s tím doma. Až to přineseš, můžeme si popovídat o tom, proč je literatura nudná záležitost.“

Nasadil mi brouka do hlavy, soused. Neudělal bych nejlépe, kdybych šel učit takovéhle kluky literatuře? Je vůbec na gymnáziích takováhle učitelská specializace? Třeba by mne nějaký ředitel přijal. Někde, kde je to ve sboru samá ženská, někde daleko od centra, kam se nikomu nechce jezdit.

To jsou nápady. Zřejmě z horka, které se tak náhle udělalo.

Zašel jsem za sestrou a na státní účet jsem si od ní zavolal do Brna.

„Jasně, pošlete to. Kolik je toho dohromady?“

Jako většina nakladatelů byl i tento nakladatel optimista. Všichni jsou neseni ideou, že jednou narazí na Shakespeara dvacátého století. Nemohou ho proto, kandidáta, odradit neuváženou výhradou. Nejdříve si text přečtou, zjistí, že opět narazili na svou důvěřivost, a pak to člověku, který je zklamal, hodí na hlavu. Jednou mi tenhle pán řekl, že až náš stát zrevalvuje korunu, bude se mu, nakladateli, nakládat mnohem snáz. Nepochopil jsem sice, jaký je vztah revalvované koruny k jeho ušlechtilému podnikání, ale věřil jsem mu. Člověk má mít k odborníkům důvěru. Teď jsem naznačil, o jaké téma jde, a on projevil nadšení. Doufal jsem – v tom byl můj bytostný a nepoučitelný optimismus – že v jeho jásotu je jenom trochu profesionální zdvořilosti. Vždyť jsem vydal pět románů, musí proto o mně vědět.

Růžena na mne koukala přes svůj kancelářský stůl skepticky. Říkám jí Růžena proto, že to jméno nesnáší. Tak se jmenuje její švagrová, kterou hluboce nemiluje.

„Hrozí nám, že ti zase něco vyjde?“

„Doufám. A proč hrozí? Copak není normální, že člověk čeká na vhodnou dobu? Kolik světových autorů se stalo známými až po své smrti. Dokud žili, nikdo o nich nevěděl. Nebo myslíš, že ti dělám ostudu?“

Doufal jsem, že téma nebude dál rozvíjet. Kdyby se zeptala, nebyl bych si na žádného posmrtně objeveného autora vzpomněl. Vím jen, že takoví byli. Moment. Co třeba Tacitus, Lucretius, Petronius, co Ciceronovy projevy! Nebýt později Petrarca, Boccaccio, Poggio a humanisté vůbec, kdo je zachránil před smrtí zapomnění, nebyl bych je teď mohl připomenout. Jenže tito pánové byli jenom dodatečně objeveni, vzkříšeni. Asi nešlo o případ, který jsem měl na mysli. Jenže já jsem neměl v úmyslu se s ní přít, konečně, je to moje sestra.

Neřekla na to nic, jen se tvářila. Je jí pětačtyřicet a dostává staropanenský vzhled. Vnoučata jí, kupodivu, na svěžesti nepřidala. Někde jsem slyšel, že existence vnuků teprve dodává životu smysl.

Lidé si mezi sebou neustále vyměňují informace. Já a Eli si je nejčastěji a nejraději vyměňujeme v posteli. Jsou to informace pro nás podstatné, svým způsobem existenční. Jenže mne tento způsob dorozumívání začíná zmáhat. Víc psychicky než fyzicky. Člověk je ve své podstatě tvor ukecaný, a proto s druhým člověkem musí mluvit lidskou řečí, jinak se brzy vyčerpají jeho podstatné lidské znaky. Je mi líto, že tohle říkám, ale cítím vše přibližně tak, jak uvedeno. Jsem asi mírně vyšinutý, protože jsem si všiml, že mi Maří Magdaléna začíná nahrazovat autorku. Na rozdíl od Eli všechno vyslechne a nemá proti řečenému námitky. Neptá se, co jsem to vlastně řekl a co jsem tím myslel. Mlčí, tedy souhlasí. Mohu si myslet, že mi rozumí. Z mé strany jde, samozřejmě, o úchylku, ale snad je omluvitelná. Kdo by ji měl omlouvat? Snad ne Gilgameš, který se v koutě drbe a pouští chlupy? Jsem člověk osamělý a povídat si potřebuji. Hádat se, vychloubat, někoho pomlouvat, prostě mluvit, vést řeči, žvanit, tlouct hubou, tlachat, kecat, chvástat se, hovořit, někdy řečnit a kázat, šeptat si a křičet na někoho. Řvát, to ne. Ale jinak jako ostatní lidi, přece.

A pak mne Magdaléna nepřerušuje, všemu rozumí, nemá zbytečné otázky a já mám pocit, že jsem skutečně na úrovni, protože mohu říct i to, co bych Eli nikdy neřekl, a asi bych se taky nepřiznal, že to chci říct.

Tak se stalo, že jsem vložil do stroje list papíru a zaznamenal první rozhovor s Maří Magdalénou.

MAŘÍ MAGDALÉNA (1)

Sedí tu proti mně bez hnutí a nevšímá si mne. Na oplátku ji lhostejně přehlížím, neberu na ni ohled a dělám si své věci, jako by nebyla. Když mluvím, neskáče mi do řeči, jen se dívá před sebe a mlčí. Ženská, která mlčí, je podezřelá. Zadívám se na ni pozorně a pátrám v důvěrně mi známých rysech obličeje. Co se děje pod tím hustým závěsem vlasů? Nemá nakonec něco proti mně?

Proti mně může mít leccos. Už toho má dost za sebou, a proto má o čem přemýšlet. Možná, že myslí na žlutavou poušť, myslí na písek, který skřípe v zubech, na žár dne a na mrazivou noc? Ne, její noci nebyly mrazivé. Její noc měla svůj žár.

Myšlenka mne zaskočila, zaháním ji, nemohu tu jen tak sedět s ženou, která měla a pořád má snad tisíce milenců. Jak procházela věky, po stovkách jich přibývalo.

Nemohu si pomoci, Magdaléno, jednou tě známe jako děvku a takovou zůstaneš. I polepšená děvka je provždy děvka. Schopnost obdarovávat má totiž v krvi, narodila se s ní a s ní zůstane, i když se teď halí do roucha ctnosti.

Chtělo by se mi o tom přemýšlet, ale v tvé přítomnosti nemohu. Přitom je vše tak všední, jako je všední podat ruku. Podanou rukou vproudí do člověka žár tvé duše, Magdaléno. Jakési lidské znamení pak zůstane. Tvé znamení lidskosti. Jsi blažená tím, že svou lidskost rozdáváš tak veřejně.

Nemohu si pomoci, dívám se na tebe a vím bezpečně, že nerozdáváš prostou rozkoš, jakou cítí chlap, když se zakousne do kusu salámu a lokne si piva. Tomu je ženská k mání za přiměřený peníz. Jako zboží. Člověk jako zboží. Ne, toto zjištění je příliš vulgární a mluvit se tak nemá ani před děvkou. Chtěl bych říci, usuzuji podle slzy, kterou je zřetelně vidět, že se tě tato řeč netýká. Také podle tváře, která není popleněna strachem z rozpadajících se útrob. Tomuto konci se vyhneš, protože ti je souzeno tu s námi být trvale a provždy.

Sedl jsem si k tobě a nutím tě k řeči. Nevzdoruj už. Neodmítej mou tichou nabídku. Pár slov ti vezme soustředění jen dočasně. Tvé svíce hoří a kreslí linii semitského nosu, obnažují tvář, která má daleko do smyslnosti.

Co říkáš našemu světu? Myslím tím Evropu, kde jsem doma. Za prvních čtyřicet pět let našeho století zde přišlo ve válkách o život sedmdesát šest miliónů mužů, žen a dětí. Co jsou proti tomu známá biblická vraždění, co je proti tomu masakr, který způsobil Jehova v Sodomě! A co se dnes děje tam, kde jsi doma. Můžeš být hrdá jenom na to, že judaismus přivedl k životu systémy, které ovládaly a ovládají svět, a jak se zdá, jenom on vytrvá. Politika je ti naštěstí cizí. K čemu je taky dobrá tam, kde člověk sahá po své podstatě? Politika je plytké plynutí času. To lidské, čím jsi nadána, zůstalo.

Kajícnice obvykle litují. Jenže proč a čeho? Nemáš důvod k lítosti. Život je krutý i bez našeho přičinění. Nedělejme ho proto zbytečně horším, než je. V tvé době bylo horko, prach a špína, zkažená voda a červivé jídlo a tvrdé lože a sen. Sen o štěstí, které je blízko. To vše je naprosto současné. Nic nového. Ani bolest, ani zklamání, ani radost, je-li jaká.

Rozumím tvému mlčení a chápu, proč slza u tvého oka se zastavila a nemíní skanout.

Jdu se toulat.

Podle času vidím, že Gilgameš ještě dvě hodiny vydrží. Sednu proto do první tramvaje, která přijela na stanici, a táhnu se Prahou. Kolem mne se objevují a mizejí lidé a já si uprostřed nich myslím na své věci. Jedním okem sleduji městskou krajinu a myšlenky se mi v hlavě klubou, rozvíjejí, zanikají a objevují v nové a nové podobě. Tužku a zápisník mám na koleně.

Asi za hodinu jsem toho měl dost, myslím tím kupu poznámek v zápisníku a přesedl jsem na zpáteční tramvaj. Byl jsem na konečné devítky ve Zličíně a netrpělivě jsem uháněl domů. Pokud říkám uháněl, pak každý znalec pražské dopravy ví, jak to myslím.

Pes na mne radostně skákal, nešetrně jsem ho však odbyl a sedl ke stroji. Stroj chrlil větu za větou, odstavec za odstavcem. Stránky padaly na stůl a mnohé mizely na zemi. Z knížek na zdi na mne šlo teskno. Přece jsem se musel vyznat z toho, že mi taky o něco jde. Přece nejsem lhostejný ke své pozici ve světě.

Toto zaujetí jsem ovšem u stroje necítil. Můj vztah k atributům úspěchu, k pozici, kterou mezi lidmi zaujímám a chci uplatnit, to vše bylo zapomenuto. Jakékoliv hodnocení mi bylo lhostejné, psal jsem jen pro sebe, pro ukojení zvláštní touhy dosáhnout za vlastní hranici rozpínavosti, překonat omezení, která jsou mi dána mým tělesným fondem a chatrnými možnostmi ducha.

Tak jsem nad těmi stránkami nyl a slzel, že jsem úplně zapomněl na Gilgameše, který vyl v kuchyni. Když jsem se mu šel omluvit, musel jsem přiznat, že jsem nenapravitelný sobec a bídák.

„Ubožáku, jak přijdeš k tomu, že máš tak odporného pána?“

On se mi svým způsobem taky snažil omluvit, proto jsme se omlouvali navzájem. S provinilým pohledem odvracel hlavu od louže, kterou na kuchyňských dlaždicích udělal.

„Pochop mne, kamaráde, ale myšlenka ke mně zavítá jednou za čas, já vím, ty za to nemůžeš, jenže já se jí musím držet, protože to je toulavá, neposedná holka, které se u mě normálně nelíbí. Kdybys na mne žaloval, slušní lidé by mne vyobcovali ze své společnosti. Já to hned utřu a půjdeme ven.“

Když jsem se vrátil k napsanému, když pes povečeřel sýr a chleba, zjistil jsem, že jsem vlastně psal něco, co jsem neměl v plánu. Samozřejmě, že jsem to věděl, ale v tom zápalu, kterému jsem propadl, mne téma neznepokojovalo. Skákat na druhého koně, když ten první ještě kluše?

Nechal jsem všeho, cítil jsem se silně vyčerpaný a vybral jsem ze svých zásob rukopisů dva, které jsem chtěl poslat do Brna. Chvíli jsem v nich listoval a sám jsem se obdivoval tomu, že jsem schopen něco takového vůbec vymyslet. Proč jsem to nenechal naší irelevantní literatuře?

Sakra. Poznání mne zaskočilo. Jde o doklad, že Romanovu podniku podvědomě nevěřím? Až se dotyčný dozví, že dolézám za Brňáky, roztrhne mne. Alespoň symbolicky. Jenže se nic nedozví. Přece nemohu věřit, že by se ke mně v dnešních poměrech štěstěna obrátila čelem.

Všechno se mi rýsovalo jako rozpor. Dokonce jako rozpor krutý. Co říci o člověku, který doma zakládá jakousi organizaci na vydávání knih a pak pošle rukopis konkurenci? Hodnotící substantivum má v tomto případě pět písmen a uplatňuje se většinou vůči povětrným ženštinám. I když teď přechází plynule do podnikatelského slovníku. Houby s octem. To jako mám chtít, aby byli lidé morální? Samozřejmě. Morálka je pro spisovatele přece hlavní téma. Téma. Platí i pro jeho osobní život, nebo jenom pro jeho literární postavy? Každému, snad s výjimkou Eli, je přece lhostejné, jak žiji. Hlavní je, že z toho vytěžím pár drobtů pro literaturu.

Ovšem něco tady skřípalo.

Gilgameš na ulici sebral gumovou hračku, kterou nějaké dítě ztratilo, a přinesl ji domů. Uvažuji, zda je možné, aby měli psi shromažďovací pud. Sotva. Líbila se mu červená barva. Teď nosí hračku po pokoji a nutí mne, abych mu ji házel po místnosti. Když ji hodím do protějšího kouta, přinese ji zpátky, ale odmítá mi ji vydat. Tak se spolu taháme o ten kousek gumy. Samozřejmě, že mne tato hra brzy přejde. On hračku uloží do svého proutěného doupěte, ve kterém spí. Koupil jsem mu balíček kulatých sucharů a teď je nacházím třeba pod polštářem a mylně se domnívám, že to zvíře na mne myslelo a chtělo se se mnou rozdělit. Proč nežít s mírnou iluzí? Iluze jsou přece kořením života. Celé generace politiků by o tom mohly vypravovat.

Volala Eli. Utrhla si podrážku střevíce a žádala mne, zda bych jí to mohl přilepit. Mám lepidlo, které rychle schne. Samozřejmě. Uvažuji jenom, kolik má párů bot.

Výsledek úvahy mne přiměl nastoupit cestu do Libně. Napadla mne přitom zajímavá myšlenka. Ona, Eli, na mně něco chce, čeká, že jí vyjdu vstříc a žádané udělám. Tím upevňuje mou závislost na ní a svou na mně. To všechno je spontánní, žádné vedlejší nebo postranní úmysly se tu nevyskytují. Dělat něco pro druhého je tedy navazování závislosti. Stavění mostu mezi lidmi.

Bože, jak to uvažuji! Je to uvažování oprávněné nebo chybné? Kdo mi odpoví? Nikdo, protože se nikomu nesvěřím. Jde přece o lidské jednání nezbytné pro udržení druhu. Nebo je to něco víc? Člověk vyjde druhému vstříc, aniž by uvažoval, kalkuloval. Bere to jako samozřejmost. Někdo určitě. Jenže tím ho částečně ubylo, protože vstoupil do druhého, obdarovaného člověka. Do jeho citového prostoru. Tomu musejí rozumět mniši a jeptišky, protože tím, že se rozdávají, navazují pouto mezi lidmi a sebou. Pokud je to jednání právě bez té kalkulace. Konání dobrých skutků musí mít hlubokou příčinu. Je to část tajemství, kterému rozumějí jenom někteří?

Eli na mne naléhala, abych konečně zašel k Moučkovi. Naléhat nemusela, měl jsem Moučku v diáři a její naléhání mělo vliv jenom na má erogenní centra. Moučku s jeho Břidličnou ulicí jsem našel v plánu města, bylo to v Podolí. Tušil jsem, že od tramvaje půjdu kus pěšky, proto jsem vyrazil včas a před domem jsem byl téměř přesně podle dohody. U vchodu jsem se představil do mluvítka, řekl, že mám vyjet výtahem do šestého patra. Tam byly opět jedny zavřené dveře.

„Počkejte chvíli, mám tu pacientku.“

Měl na sobě bílý plášť, který se mu pod břichem rozevíral a ukazoval modré slipy. Seděl jsem v temné předsíni, šetrně osvětlené zřejmě čtyřicetiwattovou žárovkou, a bylo mi divně. Nic podobného jsem ještě nezažil, ovšem, spisovatel má všechno poznat.

Vyšla žena středních let a zdála se mi být dost rozjuchaná. Sem mám poslat Eli?

„Musel jsem se zdržet, přijela až z Benešova. Má potíže s páteří a hned, jak mne uvidí, potíže se zmírní, a když odchází, zcela pominou.“

Reklama nebo vrcholné uspokojení úspěšného uzdravovatele.

Nevím, proč jsem si zul boty. Nic proti tomu nenamítal, ačkoliv jsem pod ponožkami cítil, že zametal kdo ví kdy. Pak mne zavedl do ordinace. Bílý masážní stůl, bílé skříňky, lahvičky s jakýmsi, zřejmě léčebným obsahem.

„Pochlubte se, co vám schází.“

„No, jak to mám říct, o mne ani tak nejde. I když taky trochu. Ale mám jednu známou, je to bulharská malířka, která tady žije a je chudá jako ta známá kostelní myš. Fakt, tomu byste nevěřil. Zkrátka nemá na doktora, proto mne požádala, zda byste jí mohl pomoci. Tím myslí, abych já vás požádal. Náklady hradím, samozřejmě, já.

„Proč bych neměl věřit, že je chudá jak kostelní myš?“

Upíral pohled na stěnu, kde měl jakousi kresbu v bohatém rámu. Podle věnování, napsaném rozmáchle na paspartě, byl autorem taky vděčný pacient.

„Jak myslíte, že se dneska mají malíři? Zvlášť ti z východu, jejichž krajané k nám přišli v osmašedesátém roce?“

Díval se na mne upřeně a já jsem uvažoval, zda mne vyhodí hned, nebo zda si to bude ještě chvíli rozmýšlet. Neměl daleko k sedmdesátce a to ráno se zřejmě zapomněl oholit. Bílé strniště mu dodávalo mírně plesnivý vzhled.

„Na mně chtěli, abych v posledních volbách kandidoval. Odmítl jsem. Takhle ještě mohu lidem trochu pomoci. Chodí ke mně i pacienti s rakovinou, a i když je nevyléčím, alespoň jim život trochu prodloužím. Přišel jsem na něco, na co sami lékaři nepřišli.“

Dával pozor, co na to řeknu. Neříkal jsem nic. Chtěl jsem, aby vyšetřil a pomohl Eli. Chvíli se ještě chlubil, nerozuměl jsem však, o čem mluví, a nic jsem si z toho nezapamatoval. Možná, že jeho údaje o léčebných úspěších byly oprávněné, řeč se mi zdála být logická. Neodsuzuji nic, čemu nerozumím.

Konečně se dostal k věci.

„Nejdřív vy. Co máte?“

„Deprese.“

„Ty má dneska kdekdo. Tadyhle si koupíte padesát gramů benediktu lékařského a stejné množství meduňky. Smíchejte, přelijte tři lžičky půl litrem vřelé vody. Pijte třikrát denně. Jo, pět minut louhovat a pak scedit. Jste přece inteligent.“

Co tím myslel?

„Nejste snad hypochondr?“

K otázce ho patrně podnítil zmíněný inteligent.

„Určitě, jako každý mužský.“

„Pak by to mohla být hypochondrická neuróza. Na tu dávám něco jiného.“

„Moment. Nejdřív zkusíme jedno. Když to nezabere, jsem hypochondr. Uplatníme vylučovací metodu. Nebo ne?“

„Možná.“

„Jak vy to vidíte?“

„Ále. S těmahle intelektuálama jsou potíže. Když mi nebudete věřit, nemohu vám pomoci. Měl jste ještě něco na srdci?“

Náhle jsem si nebyl jist, jestli jsem už řekl o Eli. On má na zapomnětlivost právo, už kvůli věku, ale vypadal výborně. Jako živá reklama ušlechtilých úmyslů.

Když jsem zahlédl pohled, kterým překontroloval obraz na zdi, došlo mi, že jsme už o Eli mluvili.

„Co má za problémy netuším. Proto usuzuji, že její potíže mohou mít příčinu v oblasti toho... že budou souviset s gynekologií. Zasahujete i sem?“

„Byliny proniknou do všech oblastí lidského těla. Kdybyste třeba měl potíže se střevy, dám vám semhle na rameno čtvereček s bylinami a nemusíte brát žádný Salofalk, nebo jak se tyhle věci jmenují. Stojí to plno peněz a byliny udělají stejnou práci za nepatrnou cenu. Jak si stojíte s močením?“

Rozhodl jsem se udělat mu cenu.

„Nestojí to za moc. V noci se pravidelně budím.“

„Já to věděl. Hned jak jsem se na vás podíval, už jsem věděl, že máte potíže s prostatou. Tadyhle za tím účelem se vyholte a přilepte si tam sáček, který vám připravím. Nechte to tam týden a pak mi přijďte říct.“

Nevím, z čeho měl radost a nechtěl jsem se ptát. Patrně z toho, že s těmito potížemi není sám. Pytlík jsem vzal, zaplatil padesát korun a zapsal si termín Eliny návštěvy.

Na příští schůzi naší organizace jsem nešel a on za dva měsíce na moje potíže zapomene

Změnilo se počasí. Jaro sice podle kalendáře bylo, v noci však opět mrzlo a v poledne bylo jen deset stupňů nad nulou. Taky začal silně vanout vítr a domem hučela meluzína. Tu můj pes Gilgameš nesnáší. Je při tom hluku silně nervózní. Běhá po bytě a v noci musí spát se mnou.

Teď, když jsem se vrátil od léčitele, lehl jsem si na gauč a rozhodl se přemýšlet. Zpracovat pole před setbou. Každý tomu říkáme jinak. Gilgameš samozřejmě přilehl k mému levému boku, přitulil se a hlavu si položil na mou levou paži. Hladil jsem ho po zadečku a on mi chvílemi lízal ruku. Nesnáším, když mne někdo olizuje.

Telefon.

„Byl jsi u léčitele?“

„Napiš si, kdy tam za ním máš jít.“

„Ty se mnou nepůjdeš?“

„Snad bychom to neměli přehánět. Ale, kdo ví, co budu dělat, proto se ničeho neodříkám předem. Nic neslibuji. Teď mne právě políbila múza.“

Uvažovala nad tím.

„Já taky dělám nový obraz.“

„Co bys taky dělala jiného. Zase portrét některého z tvých odporných milenců?“

Směje se hlasitě, zní to jako laskavý smích. Eli je laskavá ženská. Zvedla se ve mně vlna něhy.

„Co bys řekla, kdybych teď vsedl na koně a přijel?“

„Uděláš radost.“

Tak jsem jel udělat radost.

Dny se vlečou odporně pomalu. Vytrvale popisuji stránky, aniž tuším, zda je napsané k něčemu. To je však pro mne vždycky vedlejší. Kdo všechno už psal o tom, proč psát, jak psát, kdo psal o tom, jak se píše román? Vzpomínám si, že jsem ležel v nemocnici a v knihovně tam měli jakýsi román Václava Řezáče. Román v románu. Byl jsem kluk a na nic víc se nepamatuji. Jen na jméno a na nemocniční lůžko. Dnes by mne jistě ortodoxní spolubojovníci za přiznání, že jsem měl tu knihu v ruce, nenávistně poplivali. Ne. Pryč s podobnými odbočkami, ze kterých na člověka doléhá stesk. Já teď uvažuji o spisovatelství jako o exaktní lidské činnosti. Jako o běžném příběhu, na jehož pozadí se odvíjí lidská radost a lidská bída. Jaký je smysl spisovatelova života. Ne jaký, ale v čem je jeho smysl. Nepíši přece o ničem jiném než o smyslu života. Vezmu-li v úvahu všechny své práce, publicistické i literární, všechny jsou na jedno téma. Smysl našeho pozemského pobytu. Přišel jsem za ta léta na něco, co by stálo za to? Jenom na to, že smysl života je v životě. Není to nic slavného. Mohu však přijít na něco jiného, když nechci nic předstírat? Přece si nebudu namlouvat, že smysl mého života je ve psaní románů. Psaní mi dělá samozřejmě radost, ale nic víc. Nemůže v tom být smysl lidské existence. Jenže existence bude asi o něčem trochu jiném. Asi jde o mírně složitější problémy. Něco je, něco se někde vyskytuje. Já však nejsem abstraktně určený. Mezi mou fyzickou přítomností na tomto kanapi a mezi mou podstatou je snad rozdíl. Už scholastici na něj přišli. Existencialismu jsem se nikdy nesnažil porozumět. Heidegger říká – byl to on? – že existence je bytostným určením člověka a nelze ji ani objektivovat. Takže já píšu a vy se mi snažte rozumět. Samozřejmě, že nemůžete. Autority to dokáží za mne. Ale o to mi tak úplně zase nejde.

Jde mi o to, co odpovím těm sociálním demokratům, kteří chtěli, abych se vyjádřil k jejich kulturnímu programu. Když se obtěžovali a poslali mi slušný dopis, dali najevo, že si váží mých případných názorů. Pokud ovšem mám nějaké názory na kulturní program nějaké politické strany.

Zavolal jsem Procházku, nebyl doma, Strejčka, nikdo to nezvedal. Listoval jsem v paměti a v kalendáři z poslední doby. S kým se to ještě stýkám? S Károu.

„Kamaráde, to je těžký takhle z voleje.“

„Nemyslím, že bys mi měl radit, co tam případně mám napsat. Můžeš o tom pochybovat, ale když si dám práci, na něco určitě přijdu. Myslel jsem jen, jestli to mám udělat, anebo nemám.“

Pozoruji, že jsem ho trochu našňupl. Nejednal jsem snad dost taktně, když jsem zhrdl jeho názory na podstatu věci? Znal jsem ho, věděl jsem, že když mu dám příležitost, nic ho od dalekosáhlého výkladu neodradí. Za podmínek, kdy nám ti telefonní bastardi účtují kdo ví kolik za několikaminutový impuls, znamenalo to přijít o fůru peněz. Volat Károvi bylo zcela nerozumné.

„Když tě o to požádali, klidně jim to napiš. Co já s tím? Co je mi do toho? Klidně si piš třeba do Dikobrazu.“

„Nevím, jestli ještě Dikobraz vychází. Patrně se jmenuje Dikobraz včera a dnes.“

„Hele, ty ses nafouk?“

„Nápodobně. Ale to nic. Kdyby se někdo z tvé party přitáčel k sociálním demokratům, co bys mu řekl?“

„Aby mi políbil prdel.“

„Vážím si tvé upřímnosti a otevřenosti, se kterou ji vyjadřuješ. Netušil jsem však, že se filologové vyjadřují tak expresívně k veřejným záležitostem. Myslel jsem, že takhle poeticky hovoříte jenom ve svých odborných seminářích.“

Sedl jsem a uvažoval. Především jsem si ujasnil, že si z návrhu vzpomínaného programu téměř nic nepamatuji, proto je jisté, že nemám o čem psát. Kdybych konec konců přece jenom něco napsal, je pravděpodobné, že by napsané někdo četl, někdo, kdo mne zná, ten pak hlasitě prohlásí, že si vždycky myslel, že jsem blb. A já mu to mám potvrdit?

Na Národní třídě jsem potkal člověka, který byl se mnou na schůzi irelevantních.

„Co myslíte, pane kolego, dá se věřit tomu, co psali v sobotních Lidovkách?“

Měl se zeptat jinak, snad měl dokonce říci, o co mu konkrétně jde, rozhodně neměl na mne vybafnout takhle, jako by každý, kdo je hoden přiměřené úcty, patřil do bratrstva zasvěcených.

„No, já myslel... no, snad... vy jste to ani nečet?“

Proč se mám svěřovat s tím, že mi denní tisk moc zasahoval do rozpočtu? Čtvrt roku za téměř čtyři stovky. Omezil jsem se proto na odběr jednoho denníku, ke kterému mne poutaly pitomé reminiscence. Vůbec žádná politika.

Díval se na mne, jako by mi z nosu vykoukla užovka.

„Ach tak. Podívejte se támhle na tu babu. Není to snad důvod, aby měl člověk radost ze života?“

„Když vám to stačí?“

Rozloučil se srdečně, dokonce mi podal ruku.

Někomu stačí, když se na ženu dívá, mně rozhodně ne. Být spisovatel znamená pohybovat se ve snu? V konstrukci optimálního života, která je fiktivní, chtěná, umělá? Dej mi svátek, pane kolego. Mít Eli v ruce, mít jí plné ruce. A jak voní! Všechny mé smysly jsou jí zcela naplněny. Kdyby nebylo té ohavné sociální lability. Tak pochybně viset ve vzduchu. Mimo všechny ustálené struktury, někde na pomezí společnosti. Já vím, je taková doba, kdy národy proudí Evropou, hledají samy sebe a ruší naše představy o spořádaných poměrech. To ji ode mne vzdaluje, protože jsem slaboch. Všechno by se však dalo snadno vyřešit.

Co by se stalo, kdybych ji vzal k sobě? Do garsonky ovšem ne. Musel bych vyměnit byt a v tu chvíli by měla všechno, co jí chybí. Zázemí, společenské postavení, možná i lékařskou péči. Družka je něco jako manželka, snad má podobná práva. Nemám zkušenost, ale snad tomu tak nějak je.

V noci jsem se probudil, pes mi ležel u hlavy, asi se něčeho bál, a mně přišlo uvažovat, co to ten člověk na Národní třídě chtěl. O čem obvykle píší sobotní noviny? Během týdne není čas na kulturu. V sobotu taťka zalehne na kanape a snaží se dohonit, co během týdne zameškal. Proto mu seriozní tisk udělá za šest korun přiměřený servis.

„Gilgameši, jdi si do svého pelechu. Já k tobě taky nelezu, svoje blechy si nechávám pro sebe.“

Naší kultuře chybí kultura informační politiky. To, jak se politici kopou do svých vyschlých zadků, je taky kultura. Skrytá propaganda do nás buší a my děláme, že jako není. Ovšem, nemáme tady ideologii. Svatá prostoto! Kdo tomu má věřit? Školní mládež? Ideologie je jako chřipkový virus. Taky přijímá všelijaké mutace, převleky. Teď se taky zveřejňuje mínění, které o sobě a o své úloze formulují nové společenské skupiny.

Takhle v posteli se něco podobného plácne snadno. Fascinující moc postele, magická moc televize a tisku. Vše, co se zde řekne, je skoro pravda. Gilgameši, koukej vypadnout. Měl bych si sednout a studovat. Řeči bez argumentů dneska vede kdejaký blb. Vše, co pronese, je pravda, protože je to zaštítěno ideologií. Společnou vírou v pravdivost našeho tvrzení, našeho pojetí věci.

Je to tu pořád, jenom terminologie je jiná.

Na studium nemám čas ani chuť. Sedat v knihovnách a brát dědkům, které doma zebou nohy, denní tisk. Za krátkou dobu budu mezi ně patřit, pak si všeho užiju.

„Jakživ jsem neviděl ženskou s tak křivýma nohama.“

Dívka měla na klíně kočku a její zelené oči zíraly odevzdaně do hlubin světa. Ženská s takovýma nohama může koukat jenom odevzdaně.

„Co se ti nelíbí, proč se ti nelíbí?“

Elin obličej byl jeden otazník. Dozvěděl jsem se, že člověk je krásný „všechen“. Dívka má krásnou duši a ta duše se na mne dívá očima. Člověk má druhého vidět s důvěrou, že duše je víc než nohy.

S letmým pohledem na své nohy jsem s ní souhlasil, jenže já své nohy nevystavuji pohledům zvídavé malířky. Po delší odmlce jsem šel tak daleko, že jsem uznal, že obraz je skutečně, no, asi krásný? Krásný.

Co mi to provedli s tím zatraceným fejetonem! Vrátili mi ho podtrhaný tlustou tužkou. Zřejmě zednickou.

Svoboda tisku. Hurá! Roň slzy, důvěřivý, který věříš ve šťastné zítřky člověka. Tak sakra je, anebo není? Samozřejmě že je – v případě, že jsi ochoten hlásat názory pana šéfredaktora. Nebo majitele novin. Ten je ovšem schovaný za šéfredaktorem. Jen si zkus přijít s něčím, co není názorem redakce. A názor redakce je názor na roli nějaké skupiny, na její orientaci v oblasti trhu s informacemi. A je to.

Přednost je v tom, že nikoho, kdo má jiný názor, nezavírají nebo nepuncují jako nepřítele. My máme svůj názor a váš vám nebereme. Jedna z variant pojetí svobody. Nezdá se ti to? Jdi s tím jinam. Třeba ke konkurenci.

Jenom pubescenti, důvěřiví snílci věří, že nám někdo někdy nadělí onu absolutní svobodu, kdy bude moci každý říkat všechno a redakce budou tisknout tyto názory, protože je vyslovil svobodný občan. Kdy to bude? Nikdy.

Kde jsou moje předpokládané tři stovky?

Pse, nevrť se.

To je počasí. Okna mi nahrazují varhany. Už to trvá druhou noc. Musel jsem si k němu lehnout zády, aby mi nekoukal do obličeje. V Praze je v noci světlo, že vidím, jak se mu lesknou oči. Má strach, že mu barák spadne na hlavu.

„Ty mi nechceš rozumět.“

Takhle se dá přeložit dlouhý a vyčerpávající nářek, kterým mne Eli nespravedlivě častuje. Jak bych jí nechtěl rozumět. Mám se snad učit bulharsky? Plete do své řeči ruštinu, jeden je z toho jelen.

„S kým si tady mám povídat?“

Ukazuje na kytku v květináči. S kytkami si povídá a prý si rozumějí. Teď si dělám legraci, ale ona je pevně přesvědčena, že na kytku nějak působí.

Děláme prý chybu, že se od nich odtahujeme, že jimi pohrdáme. Nejde o ni, jde o nás všechny, o Slovany. Jsme z jednoho hnízda a musíme držet spolu. Tedy držet při sobě. Všechno, co je od nás na východ, je špatně. Ale to není pohled rozumných lidí. Rozumný člověk myslí dopředu.

Eli zkrátka trpěla iluzemi naivního panslavismu, který sice už dávno vyčichl, ale v podvědomí bulharského venkova snad ještě přežíval. Prý nás rozděluje politika. Jako když se bratři mezi sebou hádají o kus meze. Důsledkem jsou špatné konce.

Takhle mne masíruje pořád. Snažím se jí vysvětlit, že neměli přijíždět na tancích. Mává odmítavě rukou. Politika.

Z toho, co říká, chápu, že bychom měli být velkorysí. Historické návraty nás táhnou zpátky.

„Jak můžeš rozumět druhý, když nevíš sám sebe.“

Jak chceš porozumět druhému, tedy třeba mně, když nerozumíš sám sobě? Já se poctivě snažím jí rozumět. Je to osamělá ženská, která se snaží o nemožné. Zvládnout obtížnou dráhu výtvarného umělce a obstát v cizí zemi v konkurenci mnoha podobných. Měla zůstat doma.

„Nemohla. Ty víš a pořád mluvíš.“

Vím starou belu. Možná, že mi všechno vysvětlila, ale nerozuměl jsem jí, jenom jsem kýval, protože jsem chtěl mít pokoj. Copak mohu za to, že je Bulharka? Kdyby alespoň uměla německy. Ve škole se naučila trochu rusky, stejně jako já. Rozumím jí spíš citem. Jak se, hrome, domluví v obchodě? Nakupuje v samoobsluze, ale stejně musí občas něco říct.

S její slovanskou vzájemností je naše pojetí občanské společnosti ovšem v rozporu. Nevím. Mnohé se přes koleno zlámat nedá. Naše všeslovanské nadšení odnesl vichr ideologické zaujatosti, která teď lidi zaslepila. Dřív ji popřel proletářský internacionalismus, teď zase antisovětismus. Bude to, holka, trvat, než se všechno usadí. Lidský život má krátký rozměr, v historickém prostoru jde o moment, i když v něm proběhl celý náš lidský život.

Na jaře Eli nejí vejce a nepije mléko. Důvody jsou jaksi religiózní. Ovšem to, co vaří, je chutné a asi zdravé. Ale hlavně drahé. Co teď stojí zelená paprika? To raději koupím kilo špekáčků. Nesmí však o nich vědět.

Zatímco vaří, prohlížím její náčrty, několik hotových olejů formátu dvacet krát třicet.

„Suvenýry.“

Tahleta malá plátýnka jsou snad jediné, co teď turisti kupují. Imitace starého stylu. Kdejaký Němec má v bytě obrázek temného šerosvitu a předstírá, že koupil Holanďana. Eli se za to stydí, ale nedá se nic dělat.

Obdivuji její snahu udržet byt v čistotě, kulturně stolovat, mít všechno tam, kde to má být. Když přijdu, první její slova jsou umýt ruce. Kdybych na stůl položil aktovku, byl by oheň na střeše.

„To, co právě děláme, je marné lidské úsilí dosáhnout věčnosti života,“ řekl jsem za hodinu. „Jenže mi neusilujeme o jeho věčnost, nám jde jenom o iluzi věčnosti.“

„Jak to?“

„Příroda vše zařídila tak, aby lidé a nejen lidé v tomto přirozeném jednání plodili potomky. Tím se zcela přirozeně napřahují do věčnosti, alespoň do věčnosti přiměřené lidským možnostem. Jenže my dva potomky neplodíme, proto usilujeme jenom o iluzi věčnosti.“

Dvakrát jsem u ní byl přes noc a nezapomenu na to. Jako bych ztrácel svoji osobnost. Tak je schopna člověka pohltit. Ztrácel jsem se v ní. Kdybych si dopřál tento zážitek opakovat, patrně bych podlehl a už bych u ní zůstal. A to nechci. Nechci se k ní připoutat, protože je jako plamen, jako stepní požár. Shořel bych snadno a vydatně. Vysála by mne z podstaty. Nemyslím, že bych skončil jako oběť její sexuální vitality. Nemám pro rizika, která tady mužskému hrozí, slovo. Jednoduše řečeno, spíš naznačeno, tahle osoba má jakousi prapůvodní dispozici pohlcovat slabé a neduživé. Vyhání je z kůže a s tím, co z nich zbylo, pak vystýlá a podpírá svá předsevzetí obstát a vytrvat.

Doufám jenom, že tohle nebude nikdy číst, protože by se zděsila. Už ji slyším, jak volá, že není žádná masožravá rostlina. Bodejť by byla. Mně se to však jeví tak, jak jsem řekl. Asi díky mé slabosti.

Ve schránce jsem našel lístek, na něm informaci, že si mám dojít na poštu pro zásilku. Vidím, že odesilatel je z Brna. Tak je to tu. Srdce mi kleslo do hlubin těla. Mám prostě smůlu. Můj svět se hroutí postupně. Kdyby se zřítil najednou, byl by pokoj.

Večer si povídám s Marií z Magalska. Jsem si jist, že jsem pořád ještě normální.

Koniec ukážky

Table of Contents

Celou protější stěnu

MAŘÍ MAGDALÉNA (1)

Jdu se toulat.

Další knihy nakladatelství VIKING