Arnaldur Indriðason

DECH SMRTI

Originální název: Grafarþögn,

vydáno u Vaka-Helgafell, Reykjavík 2001

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Arnaldur Indriðason, 2001

Title of the original Icelandic edition: Grafarþögn

Published by agreement with Forlagið Publishing, Reykjavík, www.forlagid.is

Translation © Helena Smolaková, 2004, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6534-3

Na Islandu je v současnosti běžné, že každý každému tyká a lidé se oslovují jen křestním jménem. Při překladu se k tomu přihlíželo.

1

Malá se vesele batolila po podlaze. Když jí konečně vzal z ručky věc, kterou spokojeně kousala, zjistil, že je to lidská kost. Těsně před tím dosáhla oslava narozenin jejího staršího bratra vrcholu, což se projevovalo hlasitým vřískáním pozvaných dětí. Poslíček přinesl pizzu a kluci se jí cpali jako diví, zapíjeli ji colou a říhali jako o závod. Potom jako na povel všichni vyskočili a šli se zase honit ven. Někteří byli ozbrojeni samopaly, jiní pistolemi, ti menší měli v rukou auta a gumové dinosaury. Nedokázal uhodnout, nač si vlastně hrají. Zřejmě jim šlo jen o to, aby nadělali co nejvíc rámusu. Matka oslavence dala do mikrovlnné trouby pražit kukuřici. Vysvětlila synovi, že chce tu řvoucí bandu něčím ztišit, a šla zapnout televizi, že jim pustí videokazetu. Jestli to nepomůže, vyhrožovala, že je všechny vyhodí. Synovy osmé narozeniny se teď slavily už potřetí a jí pomalu začínaly přetékat nervy. Třetí oslava za sebou. Poprvé se celá rodina vypravila do jednoho ne právě nejlevnějšího podniku s rychlým občerstvením. Napodruhé pozvali příbuzné a přátele, a to byla oslava, která už se blížila konfirmaci. A dnes dovolili synovi, aby si pozval spolužáky a kamarády z okolí.

Otevřela mikrovlnnou troubu, vyndala z ní popcorn, nasypala ho do sáčku a dala pražit další. Přemýšlela přitom, že si to příště usnadní. Uspořádá jen jednu oslavu a basta. Jak se to dělávalo dřív, když byla malá.

Ani ten nemluvný mladík na pohovce v obývacím pokoji jí s ničím nepomůže. Jen tam seděl, zíral před sebe a mlčel. Asi se stydí, říkala si.

Nikdy předtím ho neviděla. Bylo mu asi pětadvacet a byl to starší bratr jednoho z chlapců, které její syn pozval na oslavu svých narozenin. Věkový rozdíl mezi nimi představoval téměř dvacet let. Byl velmi štíhlý, a když přišel, podal jí vlhkou ruku s jemnými prsty. Byl velmi zdrženlivý, řekl jen, že jde pro mladšího bratra. Ale ten se nedal přesvědčit, aby odešel z oslavy, která byla ještě v plném proudu. Tak ho pozvala dál a řekla mu, že už to nebude dlouho trvat. On jí vysvětlil, že jejich rodiče, kteří bydleli také v řadovém domku o kus dál v ulici, jsou v zahraničí a on musí mladšího bratra hlídat. Normálně prý bydlí v pronajatém bytě v centru. Rozpačitě přešlapoval ve dveřích z nohy na nohu. Jeho mladší bratr se mezitím opět vmísil mezi rámusící děti.

Mladík ji poslechl a šel si sednout na pohovku do obýváku. Pozoroval oslavencovu jednoroční sestřičku, která lezla po podlaze v chodbě před dětským pokojem. Měla na sobě bílé nabírané šatičky a mašli ve vlasech. Vesele si něco blábolila a občas zavřískala radostí, zatímco on v duchu proklínal mladšího bratra. Bylo mu nepříjemné sedět v cizím domě. Přemýšlel, zda nemá té paní nabídnout pomoc. Řekla mu, že manžel musí pracovat pozdě do noci. Přikývl a pokusil se usmát. Odmítl colu i pizzu.

Všiml si, že holčička svírá v ručičce nějakou hračku, a když si sedla na zadeček, začala ji žužlat a slintala. Zřejmě jí začínaly růst zoubky, proto do té věci kousala.

S hračkou v ruce přilezla blíž k němu a on se začal zajímat o to, co vlastně drží. Přestala kousat, po zadečku se sunula k pohovce a s otevřenou pusou na něho hleděla. Samým vzrušením jí tekly sliny až na bryndáček. Pak si znovu dala hračku do pusy, převalila se na všechny čtyři a lezla k němu. Natáhla se k němu, šklebila se námahou a kvičela tak, až jí hračka vypadla z pusy. Opět se po ní natáhla, ale to už byla téměř u něho. Chytila se za opěradlo u pohovky a postavila se. Hrdě stála na nejistých nožkách do „o“.

Podařilo se mu vzít jí tu věc, aby si ji prohlédl. Holčička na něho chvíli nechápavě hleděla, jako by nevěřila svým očím, a potom se z plných plic rozkřičela. Netrvalo mu dlouho, než poznal, že to, co kousala, je lidská kost. Asi deset centimetrů dlouhý ulomený konec žebra. Kost již byla zažloutlá a v místě zlomu obroušená, takže už nebyla ostrá a byly na ní tmavé skvrny jako od hlíny.

Mladík se domníval, že drží v rukou přední část lidského žebra, a bylo mu jasné, že člověk, kterému patřilo, už nebyl nejmladší.

Matka uslyšela, že holčička křičí, jako by ji na nože brali. Když nahlédla do pokoje, viděla, že dcerka stojí u neznámého mladíka a ručkama se drží opěradla pohovky. Postavila mísu s popcornem, rychlým krokem přešla k dcerce a vzala ji do náruče. Zadívala se na mladíka, který nevěnoval pozornost ani jí, ani plačícímu dítěti.

„Copak se stalo?“ zeptala se ho a snažila se utišit dítě. Mluvila nahlas, aby je překřičela.

Mladík vzhlédl vzhůru, pomalu vstal a podal jí kost.

„Kde to vzala?“ zeptal se matky.

„Co?“ řekla.

„Tu kost,“ odvětil on. „Odkud má tu kost?“

„Jakou kost?“ nechápala.

Dítě se poněkud utišilo, když zase uvidělo svou hračku. Natahovalo po ní ruce a samým vypětím šilhalo a slintalo. Když na kost dosáhlo a vzalo ji mladíkovi z ruky, fascinovaně si ji prohlíželo.

„Já myslím, že je to kost,“ zkonstatoval mladík.

Dítě si ji strčilo do pusy a bylo zase spokojené.

„Co to pořád máš s tou kostí?“ zeptala se matka.

„Kouše do ní,“ řekl. „Já myslím, že je to lidská kost.“

Matka se podívala na žužlající dítě.

„Ještě nikdy jsem to neviděla. Jak to myslíš, že je to lidská kost?“

„Podle mého názoru je to kus lidského žebra,“ odhadoval mladík. „Studuju medicínu,“ dodal na vysvětlenou, „pátým rokem.“

„Žebro? Co je to za hloupost? To tys je přinesl?“

„Já? Ne. Ty nevíš, kde se to tu vzalo?“

Matka znovu pohlédla na dítě, otřásla se odporem, vytrhla malé kost z pusy a hodila ji na zem.

„Třeba o tom bude něco vědět její bratr…“

Pohlédl na matku, která na něho nevěřícně hleděla. Holčička se znovu rozkřičela. Matka se podívala na kost, pak z okna, odkud byl výhled na rozestavěné okolní domy. Těkala pohledem z mladíka na kost, pak na svého syna, který právě vyběhl z dětského pokoje.

„Tóti!“ volala na něho, ale chlapec jí nevěnoval pozornost a běžel dál. Rozběhla se za ním, chytila ho mezi houfem rozjívených dětí a táhla jej do obýváku. Postavila ho před studenta medicíny. „Je to tvoje?“ zeptala se syna a ukázala na kost, kterou student už zase držel v ruce.

„Našel jsem to,“ řekl Tóti a chtěl se zase rozběhnout ven, aby nic nezmeškal.

„Kde?“ chtěla vědět matka. Posadila maličkou na podlahu. Ta k ní udiveně vzhlížela a nebyla si jistá, jestli má začít znovu křičet, nebo ne.

„Venku,“ odpověděl Tóti. „Je to takový divný kámen. Očistil jsem ho.“ Chlapec byl uřícený od toho, jak se honil, a z čela mu stékala kapka potu dál po tváři.

„Kde venku?“ vyzvídala matka. „A kdy? Cos dělal?“

Chlapec se na ni nechápavě díval. Nebyl si vědom toho, že by něco vyvedl, ale podle jejího výrazu to vypadalo, že asi ano. Usilovně přemýšlel, co by to mohlo být.

„Myslím, že včera,“ vzpomínal. „Na staveništi, vzadu za kopcem. Stalo se něco?“

Jeho matka a neznámý mladík na sebe pohlédli.

„Můžeš mi přesně ukázat místo, kde jsi to našel?“ řekla matka synovi.

„Ale mami, a co moje oslava?“ zamručel mrzutě.

„Jdeme!“ zavelela matka. „Ukážeš nám, kde jsi tu věc našel.“

Zvedla holčičku z podlahy a strkala chlapce ke dveřím. Mladík šel za nimi. Banda ječících kluků zmlkla, když viděla, že matka odvádí oslavence. Kluci se dívali, jak ho s přísnou tváří a se sestřičkou na ruce postrkuje z domu. Pohlédli na sebe a vydali se za nimi, v bezpečné vzdálenosti.

To vše se dělo v nové obytné čtvrti na ulici vedoucí k jezeru Reynisvatn. Novou čtvrť pojmenovali Čtvrť milénia. Postavili ji na kopci, na jehož nejvyšším vrcholku trůnily nádrže zásobující město horkou vodou. Byly to na hnědo natřené obludy, které čněly nad novým sídlištěm jako tvrze. Ulice se táhly po svahu kopce, jak vyrůstal jeden dům po druhém, někteří lidé už si dokonce stihli upravit zahrádky, rozbalit srolované trávníky a zasadit stromky v naději, že porostou a jednou v budoucnu je ochrání před větrem.

Malí hosté narozeninové oslavy běželi směrem na východ po nejvýše položené ulici, která vedla přímo pod nádržemi. Stály na ní řadové domky a na severním a východním konci ji uzavíraly roztroušené letní chaty, které tam byly už dřív. Jako ve všech nově postavených obytných čtvrtích si děti nejraději hrály na staveništích, lezly po lešení, schovávaly se mezi neomítnutými zdmi nebo se vozily po svazích výkopů a brouzdaly se vodou, která se držela na dně.

K takovému výkopu vedl oslavenec svou matku a neznámého mladíka a za nimi se táhl houf kamarádů. Tóti ukázal na místo, kde našel ten divný kámen, který byl tak nezvykle lehký a hladký, že si ho chtěl nechat, a proto ho strčil do kapsy. Dobře si vzpomínal, kde ho našel. Seskočil před jejich očima do výkopu a bez váhání šel přímo na místo, kde „kámen“ objevil. Jeho matka zakázala ostatním přiblížit se k výkopu a s mladíkovou pomocí seskočila dolů za synem. Tam jí Tóti vzal kost z ruky a položil ji do hlíny v kolmé stěně výkopu.

„Tady ležel,“ řekl. Ještě stále považoval kost za neobvyklý kámen.

Byl pátek pozdě odpoledne, a proto už na stavbě nikdo nepracoval. Ve dvou základových výkopech již stálo bednění, ale tam, kde se nacházeli oni, ještě bednění nebylo hotové a v hlíně šly vidět jednotlivé vrstvy zeminy. Mladík se postavil ke stěně výkopu a zkoumal okolí místa, kde chlapec kost našel. Prsty vyškrabával hlínu v okolí, až vyškrábl cosi, co mu připadalo jako ramenní kost.

Tótiho matka ho sledovala, jak zblízka zkoumá stěnu výkopu. Viděla, že našel další kost. Přistoupila blíž a připadalo jí, že zahlédla čelist s jedním nebo dvěma zuby.

Vyskočila, znepokojeně pohlédla na mladíka, potom na dcerku a bezděky jí utřela pusu.

Pochopila to, teprve až ucítila bolest ve spánku. Bez varování ji uhodil pěstí tak rychle, že vůbec nevěděla, co se stalo. Nebo si možná nechtěla připustit, že ji uhodil. Bylo to poprvé a ona se v dalších letech hodně napřemýšlela o tom, zda by se byl její život změnil, kdyby od něho hned utekla.

Pokud by jí to ovšem dovolil.

Vůbec nevěděla, proč ji tak nečekaně uhodil, a nechápavě na něho pohlédla.

„Tys mě uhodil?“ řekla nevěřícně a sáhla si rukou na spánek.

„Myslíš, že jsem si nevšiml, jak ses na něho dívala?“ vybuchl.

„Na něho? Na koho…? Myslíš Snorriho? Jak jsem se dívala na Snorriho?“

„Myslíš, že jsem si nevšiml, jak jsi byla nažhavená?“

Z téhle stránky ho nikdy předtím nepoznala. To slovo nikdy předtím nepoužil. Nažhavená. O čem to vůbec mluví? Prohodila se Snorrim pár slov u dveří do sklepa, aby mu poděkovala, že jí přinesl něco, co si zapomněla ve svém posledním místě, kde dělala služku. Nechtěla ho zvát do bytu, protože její manžel byl celý den mrzutý a řekl jí, že nemá na nějakého Snorriho náladu. Snorri jí vyprávěl něco zábavného o obchodníkovi, u něhož byla předtím zaměstnaná. Byl to jeden z nejbohatších lidí ve městě. Oba se tomu zasmáli a pak se rozloučili.

„Vždyť to byl jen Snorri. Prosím tě, přestaň s tím. Proč máš už od rána tak mizernou náladu?“

„Pochybuješ snad o tom, co říkám?“ vyjel na ni a přistoupil těsně k ní. „Pozoroval jsem tě z okna. Viděl jsem, jak ses před ním kroutila. Jako děvka!“

Znovu ji uhodil pěstí do obličeje, až odletěla na skříňku kuchyňské linky. Všechno šlo tak rychle, že neměla čas ani na to, aby si chránila obličej rukama.

„Neopovažuj se mi lhát!“ řval na ni. „Viděl jsem, jak jsi na něho dělala oči. Viděl jsem, jak jsi s ním koketovala. Na vlastní oči jsem to viděl! Couro!“

Další slovo, které před ní vyslovil poprvé.

„Bože na nebi,“ zasténala. Měla natržený horní ret, krev se jí hrnula do úst a její nasládlá chuť se mísila se slanými slzami, které jí stékaly po obličeji. „Proč to děláš? Co jsem ti udělala?“

Sklonil se nad ní a vypadal, jako by se chystal k další ráně. Obličej měl úplně znetvořený zlostí. Nakonec jen dupl nohou, otočil se a se zaťatými zuby vyrazil z bytu. Ona zůstala jako opařená, nemohla pochopit, co se stalo.

Později na to musela často myslet. Přemítala, zda by se něco změnilo, kdyby na jeho agresivitu zareagovala tím, že by se od něho pokusila odejít. Utéct a nikdy se nevrátit. Jenže nic takového neudělala. Místo toho si sama dělala výčitky. Něco přece musela udělat, když se tak rozčílil. Něco, co si možná neuvědomila, ale on to viděl. Myslela si, že si s ním o tom promluví, až se zase vrátí, že mu slíbí, že už se to nebude opakovat, že se polepší a že všechno bude zase jako dřív.

Nikdy předtím ho takového nezažila, nikdy předtím se tak nechoval ani k ní, ani k jiným. Byl to klidný a rozvážný člověk. Právě toho si na něm nejvíc vážila, když se poznali. Někdy sice býval rozladěný a mrzutý, ale kdo je dokonalý? Nechal se zaměstnat jako pomocná síla u bratra obchodníka, u něhož pracovala ona, a občas nosil domů nějaké jídlo ze statku. Tak se poznali asi před půldruhým rokem. Byli skoro stejně staří a on mluvil o tom, že možná zanechá práce na statku a pojede na moře, aby vydělal peníze. Chtěl si koupit vlastní dům. Být svým vlastním pánem. Dřít na jiné, to jednoho ztrhá, je to staromódní a člověk se sotva uživí.

Svěřila se mu s tím, že se u obchodníka necítí dobře. Byl hrozně lakomý a neustále obtěžoval všechna tři děvčata, která zaměstnával. A jeho žena je šikanovala, kde mohla. Byla to odporná můra. Nevěděla ale, co bude dělat. Nikdy o budoucnosti moc nepřemýšlela. Od dětství neznala nic jiného než tvrdou práci. Podle ní nebyl celý život nic jiného než tvrdá práce.

On se pak stále častěji objevoval u obchodníka s nějakými pochůzkami a chodil za ní do kuchyně. A tak se stalo, že se mu jednoho dne svěřila s tím, že má dítě. Ale on už o tom věděl. Přeptal se na ni. Tehdy se poprvé ukázalo, že má zájem poznat ji blíž. Řekla mu, že její holčičce budou brzy tři roky, a zašla pro ni do zahrady za dům, kde si malá hrála s obchodníkovými dětmi.

Když se s ní objevila v kuchyni, zeptal se jí, s kolika muži se už tahala. Usmíval se přitom ale tak, jako by šlo jen o dobromyslný žert. Později jí ale neustále předhazoval, jaký vedla neuspořádaný život, a využíval každé příležitosti k tomu, aby ji ponížil. Její dcerce nikdy neřekl jménem, měl pro ni jen nadávky a neřekl jí jinak než kurvin spratek nebo parchant.

Ale ona se s muži nikdy netahala. Vyprávěla mu o otci své dcerky, který pracoval na malém rybářském škuneru a zahynul na moři. Bylo mu pouhých dvaadvacet, když vyjeli s kamarády na rybolov, stalo se neštěstí a oni se všichni čtyři potopili i se škunerem. V té době zjistila, že je těhotná. Nebyli sezdaní, takže o sobě nemohla říkat, že je vdova. Chtěli se vzít, ale když zahynul, zůstala sama s nemanželským dítětem. Seděl tenkrát v kuchyni a poslouchal ji, a ona si všimla, že se její malá holčička neodvažuje k němu přiblížit. Obyčejně se nikoho nebála, ale teď se jí držela za sukni a neodvažovala se jí pustit, ani když ji k sobě lákal. Vytáhl z kapsy saka cukroví a podával jí je, ale ona zabořila obličej do matčiny sukně, rozplakala se a chtěla jít ven za dětmi. Přestože měla cukroví ráda.

O dva měsíce později ji požádal o ruku. O romantice, o jaké četla v knihách, nemohla být ani řeč. Několikrát se sešli, buď večer, nebo o víkendu, prošli se po městě nebo šli do kina na film s Chaplinem. Ona se kouskům toho komického tuláka upřímně smála, ale když se podívala na něho, zjistila, že on se nikdy nezasměje. Jednou večer, když šli z kina a ona s ním čekala na autobusové zastávce, zeptal se jí, jestli si ho nechce vzít. Přitáhl ji k sobě.

„Chci, abychom se vzali,“ řekl jí.

Byla tak překvapená, že si na to vzpomínala až mnohem později, až už bylo po všem, a začala si uvědomovat, že ji ani nepožádal o ruku, jak se sluší a patří. A že to s ním není to, co si přála.

Chci, abychom se vzali.

Bylo to v době, kdy už začínala přemýšlet o tom, zda ji vůbec požádá o ruku. Jejich známost už dosáhla té fáze, kdy by to měl udělat, a její dcerka potřebovala mít domov. I ona sama se chtěla starat o vlastní domácnost. Mít děti. Poslední dobou si jí muži všímali jen málo. Možná kvůli malé. A také asi proto, že nebyla příliš atraktivní. Byla malá a kulatá, rysy v obličeji dost hrubé, a měla předkus. Ale její malé šikovné ruce nikdy neodpočívaly. Možná už nikdy od nikoho lepšího nabídku k sňatku nedostane.

„Co na to říkáš?“ zeptal se jí.

Přikývla.

Políbil ji a objali se. Krátce nato měli svatbu v kostele v Mosfellu. Byla to malá svatba, jen oni dva, jeho kamarádi z pevniny a její kamarádky z Reykjavíku. Farář je po oficiálním obřadu pozval na kávu. Ptala se ho na jeho rodinu, ale on jí nechtěl nic říct. Řekl jí, že nemá sourozence, že otec zemřel v době, kdy on sám byl ještě kojenec, a matka si ho nemohla nechat, tak jej dala do ústavu. Když dospěl, pracoval na různých statcích, až skončil u obchodníkova bratra. On sám neprojevil o její rodinu zájem. Vůbec nejevil zájem o minulost. Ona mu přesto řekla, že je na tom podobně, že neví, kdo byli její rodiče. I ji si předávaly různé rodiny, až nakonec skončila u obchodníka jako služka v kuchyni. On jen přikývl, že to bere na vědomí.

„Teď začneme úplně znovu,“ řekl. „Zapomeneme na minulost,“ dodal.

Pronajali si malý byt v suterénu na Lindargata, který měl jen kuchyň a jeden pokoj. Suchý záchod byl za domem. Dala u obchodníka výpověď. Manžel jí řekl, že už nemusí pracovat, aby se uživila. Že se o ni postará. Pro začátek dostal práci v přístavu, ale čekal na nejbližší příležitost, kdy se nechá najmout na loď. Snil o tom, že vypluje na moře.

Stála u kuchyňského stolu s rukama položenýma přes břicho. Ještě mu neřekla, že je těhotná, ale byla si tím jistá. Nic jiného se také nedalo čekat. Mluvili spolu o dětech, ale ona přesto nevěděla, jak se k tomu on při své uzavřenosti postaví. Vybrala už dítěti jméno, jestli to bude chlapec. Chtěla chlapce. Bude se jmenovat Símon.

Slyšela o surových mužích, kteří bili své ženy. A slyšela o ženách, které musely s takovými násilníky žít. Byly to strašné věci. Nevěřila, že by byl také takový. Nevěřila, že by byl něčeho takového schopný. Říkala si, že mezi nimi to musí být něco jiného. Myslel si, že jsem flirtovala se Snorrim, namlouvala si. Musím si dát pozor, aby se to neopakovalo.

Přejela si rukou po tváři a zaklonila hlavu, aby zastavila

krvácení z nosu. Jak se rozčílil. Utekl, ale určitě se zase vrátí a poprosí ji o odpuštění. Tak se k ní nesmí chovat. Prostě nesmí. Celá rozrušená šla do ložnice za dcerkou. Děvčátko, které se jmenovalo Mikkelína, se ráno probudilo s horečkou, přes den tvrdě spalo, a spalo ještě i teď. Vzala je do náruče a cítila, jak je horké. Posadila si malou na klín a začala odříkávat dětskou říkanku, stále ještě šokovaná a zmatená jeho brutálním útokem.

Paleček ten maličký,

natrhal si švestičky,

spadl pak do vodičky,

paleček jsme vylovili,

do postýlky uložili,

po bradu ho přikryli,

a ta malá šelmička

hned zavřela očička.

Holčička rychle dýchala. Hrudníček se jí zvedal a klesal a při dýchání jí pískalo v nose. Tvářička jí celá hořela. Snažila se Mikkelínu vzbudit, ale ta tvrdě spala.

Matka hlasitě zanaříkala.

Holčička byla vážně nemocná.

2

Elínborg přijala oznámení o nálezu lidské kosti ve Čtvrti milénia. Ostatní už odešli domů a ona se také chystala odejít z kanceláře, když zazvonil telefon. Chvíli se rozmýšlela, podívala se na hodinky, pak na telefon. Pozvala na večeři hosty a celý den před sebou viděla chutné kuřecí maso v omáčce tandoori. S povzdechem zvedla sluchátko.

Elínborg byla žena neurčitého věku. Mohlo jí být něco mezi čtyřiceti a padesáti, byla pěkně baculatá, ale ne tlustá, a měla slabost pro dobré jídlo. Rozvedla se a znovu vdala. Měla čtyři děti, z toho jedno adoptované, ale to už nebydlelo doma. Jejím druhým manželem byl automechanik, který ji miloval už jen za to, že uměla výborně vařit. S ním a třemi dětmi bydlela v řadovém domku ve čtvrti Grafarvogur. Vystudovala geologii a udělala závěrečnou zkoušku, ale nikdy ve svém oboru nepracovala. U policie nastoupila jako výpomoc na léto, a pak tam zůstala. Byla jednou z mála žen zaměstnaných u kriminálky.

Sigurður Óli a Bergþóra byli právě v nejlepším, když se ozval jeho pager. Měl ho na opasku u kalhot, které nechal ležet na podlaze v kuchyni. Jeho nesnesitelné pípání se neslo až do ložnice. Aby tu věc umlčel, musel vylézt z postele.

Dnes přišel z práce domů dřív. Ale Bergþóra byla doma ještě před ním a uvítala ho vášnivým polibkem. Tím ho vzrušila, a pak to šlo ráz na ráz. Kalhoty zůstaly ležet v půli cesty v kuchyni, stačil jen vytrhnout telefon ze zásuvky a vypnout mobil. Ale na pager zapomněl.

Sigurður Óli zasténal a podíval se na Bergþóru, která seděla na něm. Potil se a v obličeji byl rudý jako rak. Viděl na ní, že ho hned tak nepustí. Přivřela oči, položila se na něho a pomalu a v pravidelném rytmu pohybovala hýžděmi, až si plně vychutnala orgasmus a celé tělo se jí napjalo.

Sigurður s tím ale musel počkat. V jeho životě měl přednost pager.

Vylezl zpod Bergþóry, která bezvládně klesla na polštář.

Erlendur seděl v Skálakffi a jedl nasolené maso. Občas tam zašel na jídlo, protože to byl jediný podnik v Reykjavíku, kde dostal pořádné islandské jídlo, takové, jaké by si uvařil sám, kdyby se k tomu dokázal přimět. I interiér restaurace mu vyhovoval. Všude samý hnědý odřený umakart, staré kovové židle, z jejichž pořezaných sedadel vykukoval molitan. Podlahu pokrývalo odřené linoleum, prošlapané od řidičů kamionů, taxíkářů, jeřábníků, řemeslníků a dělníků. Erlendur seděl sám u stolu, trochu stranou od ostatních, a skláněl se nad tučným nasoleným masem, brambory, hráškem a žlutou řepou, bohatě politými nasládlou omáčkou. Vlastně ani nebyl čas oběda, ale Erlendur přesto na kuchaři vymámil porci tradičního soleného masa. Uřízl si velké sousto a napíchl je na vidličku spolu s bramborem a řepou. Pak ještě nabral nožem omáčku, potřel jí sousto a to všechno si strčil do pusy.

Právě když si naložil na vidličku další sousto a chystal se je s chutí pozřít, ozval se mobil vedle talíře. Ruka, v níž držel vidličku, zůstala stát v půli cesty. Erlendur se podíval z vidličky na mobil a zpět na vidličku. S výrazem zklamání ji položil zpátky na talíř.

„Proč člověka nenecháte ani na chvíli v klidu?“ zabručel dřív, než se Sigurður Óli zmohl na slovo.

„Nález kosti ve Čtvrti milénia,“ oznámil mu Sigurður Óli. „Elínborg a já už tam jedeme.“

„Jaké kosti?“

„Nemám ponětí. Elínborg mi volala z auta. Poslala tam už i zajišťovatele stop.“

„Já zrovna jím,“ řekl Erlendur beze spěchu.

Nechybělo moc a Sigurður Óli by ho nakazil svou aktivitou, když mu sdělil tu zprávu, ale stihl se zavčas přibrzdit.

„Uvidíme se na místě,“ oznámil. „Je to na cestě k tomu malému jezeru. Reynisvatn, nebo jak se jmenuje. Na severní straně nádrží na horkou vodu. Nedaleko hlavní silnice.“

„Co znamená milénium?“ zeptal se Erlendur.

„Cože?“ nechápal Sigurður Óli, stále ještě rozmrzelý z toho, že byli s Bergþórou vyrušeni.

„Není to tisíc let? Chci říct tisíciletí? Co to slovo znamená? Milénium. Pořád ta hloupá cizí slova. Milénium. K čemu je to dobré?“

„Ať se s tím jdou vycpat,“ povzdechl si Sigurður Óli a vypnul mobil.

Za tři čtvrtě hodiny projížděl Erlendur ve svém rozhrkaném, dvanáct roků starém japonském autě ulicí ve Čtvrti milénia a zastavil před staveništěm na kopci Grafarholt. Policie už byla na místě a uzavřela celý areál žlutou páskou. Erlendur pod ní podlezl. Elínborg se Sigurðurem Ólim už byli ve výkopu a stáli před kolmou stěnou z hlíny. Mladý student medicíny, který ohlásil nález kosti, tam stál s nimi. Matka oslavence svolala pozvané kamarády a poslala je domů. Policejní lékař z Reykjavíku, korpulentní muž kolem padesátky, slézal dolů po jednom ze tří žebříků, které tam policisté postavili. Erlendur ho následoval.

Nález kostí byl, jak se zdálo, vítaným soustem pro média. Na místo se sjeli novináři a reportéři a spolu s nimi lidé z nové čtvrti. Někteří se už nastěhovali do nových domků, jiní, kteří pracovali na hrubé stavbě, tam postávali s kladivy a páčidly v rukou a všichni se pozastavovali nad nálezem. Byl konec dubna a panovalo poměrně teplé počasí. Ve vzduchu bylo cítit, že se blíží jaro.

Specialisté na zajišťování stop opatrně pomocí malých lopatiček vyškrabovali hlínu z výkopové stěny a sypali ji do plastikových sáčků. Horní část kostry už byla díky tomu celkem dobře vidět. Byla odhalena paže, část hrudníku a spodní část čelisti.

„Co to má být, člověk tisíciletí?“ zeptal se Erlendur a postavil se k nálezu.

Elínborg vrhla tázavý pohled na Sigurðura Óliho. Ten stál za Erlendurem, zaťukal si prstem na spánek a zakroužil jím ve vzduchu.

„Volal jsem do Národního muzea,“ řekl Sigurður a poškrábal se na hlavě, když se k němu Erlendur nečekaně obrátil. „Už sem poslali nějakého archeologa. Ten nám možná řekne, co to je.“

„Nebudeme potřebovat i geologa?“ uvažovala Elínborg. „Abychom se dozvěděli, co se dá vyčíst o té kostře z půdy. Například ze stáří jednotlivých vrstev.“

„To bys nám snad mohla říct ty, ne?“ namítl Sigurður Óli. „Nestudovala jsi to náhodou?“

„Já už jsem všechno zapomněla,“ odbyla ho Elínborg. „Já už vím jen to, že to hnědé je hlína.“

„Neleží ani šest stop pod povrchem, jak zní předpis,“ řekl Erlendur. „Nanejvýš půldruhého metru. Mrtvolu zřejmě někdo zakopal ve spěchu. A tady tohle vypadá na zbytky kůže. Dlouho tu ležet nemůže. To není žádný Viking, kteří kdysi osídlili Island. Žádný Ingólfur.“

„Ingólfur?“ zeptal se Sigurður Óli.

„Ingólfur Arnarson, první osadník,“ odpověděla mu Elínborg.

„Proč ten?“ nechápal policejní lékař.

„Právě jsem řekl, že ten to není,“ odvětil Erlendur.

„Já jsem tím chtěl naznačit, že by to mohla být klidně ona,“ vysvětlil lékař. „Proč si myslíš, že je to muž?“

„Pro mě za mě, třeba i žena,“ prohodil Erlendur. „Mně je to jedno,“ pokrčil rameny. „Můžeš mi říct něco k té kostře?“

„Moc z ní ještě nevidím,“ začal lékař. „Nejlepší je neříkat nic, dokud ji nevyhrabou celou.“

„Jde o muže, nebo o ženu? A co věk?“

„To se nedá říct.“

Vysoký muž s plnovousem v typicky islandském vlněném svetru, jemuž z velkých úst trčely jako mroži dva žluté špičáky a prosvítaly mu mezi prošedivělými vousy, k nim přistoupil a představil se jako archeolog. Když viděl, jak pracují zajišťovatelé stop, okamžitě vyžadoval, aby toho plundrování nechali. Měli na sobě bílé pláště a gumové rukavice a na očích ochranné brýle. Erlendur si je dovedl představit i jako zaměstnance atomové elektrárny. Pohlédli na něho a čekali, co na to řekne.

„Musíme se k ní dostat shora,“ mínil mrož, stále ještě šokovaný jejich postupem. „To ji chcete vyhrabat těmi primitivními lopatkami?“

Erlendur se mu představil.

„Tohle sice není žádný významný archeologický nález,“ pokračoval mrož a podal mu ruku. „Jmenuji se Skarphédinn, těší mě. Ale bude lepší, když na to půjdeme archeologickou metodou, rozumíš?“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš,“ řekl Erlendur.

„Ty kosti neleží v zemi dlouho. Určitě míň než šedesát nebo sedmdesát let, řekl bych. Možná ještě míň. Jsou na nich dosud zbytky šatů.“

„Šatů?“

„Ano, tady,“ přikývl Skarphédinn a ukázal tlustým prstem na nezřetelné zabarvení v hlíně. „Pravděpodobně budou i na jiných místech.“

„Já myslel, že je to kůže,“ přiznal Erlendur tak trochu zahanbeně.

„Bude nejlepší, když tuhle práci necháte na nás, abyste nepřišli o důkazní materiál. Vaši zajišťovatelé stop nám mohou pomáhat. Musíme začít kopat shora, abychom se k té kostře dostali. V žádném případě nesmíte pokračovat odtud. Pro nás je nejdůležitější, aby došlo k minimálním ztrátám důkazního materiálu, nebo přinejmenším vodítek, která nám mohou ledacos prozradit. Už jen fakt, že tady ty kosti leží, nám může mnohé ukázat. A všechno, co najdeme kolem, může také posloužit jako vodítko.“

„A co se tady podle tvého názoru nejspíš stalo?“ zeptal se ho Erlendur.

„To nevím,“ sdělil Skarphédinn důrazně. „Zatím je moc brzy na nějaké spekulace. Napřed to musíme vyhrabat a doufat, že narazíme na něco, co do věci vnese trochu světla.“

„Může to být někdo, kdo tu bez pomoci zahynul? Například umrzl a pak se pomaličku propadal do země?“

„Nikdo za tak krátkou dobu neklesne tak hluboko,“ řekl Skarphédinn.

„Takže je to přece jen hrob.“

„Vypadá to tak,“ odpověděl Skarphédinn. „Ale teď řekni, co máme dělat? Máme to začít odhrabávat shora dolů?“

Erlendur přikývl na souhlas.

Skarphédinn zamířil dlouhým krokem k žebříku a vylezl z výkopu. Erlendur mu byl v patách. Stáli přesně nad kostrou a archeolog mu vysvětloval, jak bude nejlepší začít s odstraňováním zeminy. Působil na něho dobrým dojmem a to, co říkal, Erlendurovi znělo rozumně. Skarphédinn vytáhl mobil a zavolal na místo celý svůj tým. V posledních deseti letech vedl nejvýznamnější vykopávky a věděl, co dělá. Erlendur mu plně věřil.

Zato vedoucí zajišťovatelů stop byl opačného názoru. Rozčílil se, když se dozvěděl, že sem přijdou archeologové. Ti nemají ponětí o tom, jak se provádí vyšetřování. Ušetřili by spoustu času, kdyby kostru vyhrabali tak, jak to dělali dosud. A přitom by se jistě naskytlo dost příležitostí, aby zjistili polohu a našli indicie násilného činu, pokud k nějakému došlo.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2