Jan Bauer

MILENEC RUDÉ KOMISAŘKY

Svědectví zapomenutého rukopisu

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6536-7

Prolog

Na besedu přišlo patnáct lidí, přičemž do tohoto počtu musím zahrnout i všechny tři knihovnice.

„Nezlobte se, pane Bauere, čekala jsem, že bude větší účast. Oznámení, že přijedete, bylo na plakátech, v okresních novinách i na internetu,“ omlouvala se mi ředitelka knihovny, tuším, že se jmenovala Prošková. „Přitom vaše knížky u nás patří k těm, které se nejvíce půjčují.“

„Nic se neděje, paní ředitelko,“ uklidňoval jsem ji. „Je hezky, lidé asi vyrazili na zahrádky.“

„To je pravda,“ souhlasila se mnou horlivě. „Dáte si kávu?“

„Rád.“

Navzdory tomu, že přišlo jen patnáct osob, přičemž jedna, asi třicetiletá blondýnka, po půlhodině odešla s hlasitou výmluvou, že musí dětem připravit večeři, se beseda protáhla. Otázky sklouzly do dávné historie, zvláště jeden starší pán vehementně hájil Zachariáše z Hradce: „Jak víte, že vytuneloval majetek Kateřiny z Ludanic?“

Snažil jsem se mu vyložit životní příběh manželky posledního Rožmberka Petra Voka, seč na to moje znalosti 16. století stačily, a ostatní účastníci besedy, většinou důchodci, horlivě přikyvovali. Ta potrhlá Kateřina z Ludanic je zjevně zaujala. Raději bych sice převedl řeč na svoje historické detektivky s Jakubem Protivou z Protivce, zvlášť proto, že jsem právě před týdnem jednu dopsal, ale nedalo se nic dělat, onen fanoušek Zachariáše z Hradce byl neoblomný a ustavičně se k tématu vracel.

Rozcházeli jsme se, když už byla tma. Paní ředitelka Prošková se netrpělivě dívala na hodinky, aby mohla zavřít knihovnu a konečně se odebrat domů, možná v tu chvíli i trochu litovala, že mne pozvala na besedu.

„Trefíte do hotelu?“ zeptala se mne ještě.

„Jistě. Říkala jste, že touto ulicí dojdu rovnou na náměstí a tam už ho nemohu minout.“

„Ráda bych vás doprovodila, ale manžel na mne čeká, znáte to…“

„Já bych pana spisovatele do hotelu dovedl,“ nabídl se vysoký holohlavý muž neurčitého věku. Navzdory tomu, že bylo dosti teplo, měl na sobě zelený svetr, a ještě kárované sako. Pod paží držel jakýsi papírový balíček.

„To byste byl hodný,“ zaradovala se ředitelka, honem mi podala ruku, cosi řekla na rozloučenou a spěchala ke své zaparkované škodovce.

Sotva se auto rozjelo, holohlavý se na mne ve světle pouličního osvětlení pátravě zadíval a řekl: „My dva bychom si vlastně měli tykat. Já jsem Jindřich Bauer, tvůj vzdálený bratranec.“

Přiznám se, že jsem něco takového čekal. V městě, či spíše městečku S., kam mě pozvali na besedu, chodíval před takřka stoletím do školy můj otec a kdysi tady žilo několik jeho sourozenců. Jenže to už bylo příliš dávno. Od té doby, co zemřel táta, nejstarší z dětí majitele místního hokynářství, uplynula už hodně dlouhá doba a já ztratil se svými zdejšími příbuznými jakýkoliv kontakt. A ani jsem nikdy neměl čas zajet se do S. podívat a setkat se s nimi. Až nedávné pozvání od zdejší knihovny ve mně probudilo staré vzpomínky. Od první chvíle po příjezdu jsem čekal, že mne někdo osloví, připomene mi tátu a všechny strýčky. Když k tomu hned nedošlo, dočista jsem na to zapomněl. Až teď mi můj náhle objevený bratranec všechno připomněl.

„Víš, my vlastně nejsme přímí bratranci. Můj otec byl pouze bratrancem tvého otce,“ vysvětloval mi Jindřich. „Ale z celé rodiny už bydlím v S. jen já.“

„A ti ostatní?“

„Každý je někde jinde. Však to znáš. Ještě když žil strýc Ladislav, drželi všichni pohromadě. Ale před patnácti lety jsme ho pochovali. Vzpomínám si, že měl radost, když to v devětaosmdesátém prasklo. Těšil se, že zase bude mít svoji cukrárnu, kterou mu kdysi komunisti znárodnili, ale už byl příliš starý. Ale tvůj otec přece byl komunista, ne?“

„Jenže dostal flastr za osmašedesátý. Málem ho vyhodili,“ namítl jsem v obhajobě svého zesnulého tatínka.

„Jo, jo, už jsme zažili leccos,“ smutně poznamenal Jindřich. Cítil jsem, že chce ještě něco říct, ale zřejmě se ostýchal. Přece jen jsme se v životě potkali poprvé, a tak jsem se jeho chování ani nedivil. Ani mně nebylo příliš do řeči. Během besedy jsem se docela vymluvil a bratrancovo mlčení mi přišlo docela vhod. Kráčeli jsme vedle sebe po dlažbě, které se říká kočičí hlavy, pouliční lampy prodlužovaly naše stíny až na fasády barokních a renesančních štítů a oba jsme uvažovali, jak navázat na přerušený rozhovor.

„Co strýc Karel?“ zeptal jsem se konečně, aby řeč nestála. „Pokud si pamatuji, byl kdesi podnikovým právníkem?“

Jindřich jen pokrčil rameny: „Nevím, jestli ještě vůbec žije. Od té doby, co se odtud s rodinou odstěhoval, jsem o něm neslyšel. Ani o tvém otci tady nikdo pořádně nevěděl.“

Znovu jsme oba propadli do dlouhého zádumčivého mlčení. Naše kroky se rozléhaly po kamenné dlažbě protáhlého náměstí, jehož snímky zdobily nejednu publikaci o krásách České republiky. Noční osvětlení mu dodávalo podobu takřka divadelních kulis. Kromě několika aut, jejichž majitelé zřejmě měli nějakou výjimku ze zákazu parkování, bylo dočista prázdné. Byli jsme jedinými dvěma chodci, kteří kráčeli vedle sebe dílem rozpačití z nenadálého setkání, dílem ponořeni do vzpomínek. Přesto jsem cítil, že se mi chce můj náhle objevený bratranec s něčím důležitým svěřit, ale zatím k tomu jaksi nenašel odvahu.

„Mohu tě pozvat na večeři?“ nadhodil jsem zkusmo před průčelím hotelu Černý orel, kde mi místní knihovna zaplatila nocleh.

„Spíš bych měl pozvat já tebe. Jsi přece host,“ namítl Jindřich s rozpačitým úsměvem.

Neodporoval jsem mu, měl jsem dojem, že bych se ho tím nějak dotkl.

Restaurace byla takřka prázdná. Kromě jednoho mladého páru, který si cosi špital u nejvzdálenějšího stolu, tu nikdo neseděl.

„Nediv se,“ pospíšil si bratranec s vysvětlením. „Lidi raději koukají na televizi. Dneska je ten seriál z lékařského prostředí.“

„Ach tak,“ přikývl jsem. „Z dětství si pamatuji, že tahle hospoda bývala vždycky plná a náramně zakouřená.“

„Kouření vyšlo z módy, a zdejší restaurace je dokonce nekuřácká.“

Zpoza závěsu se vynořil mladík v bílé košili a v černé vestě a v rukou svíral dvoje kožené desky s jídelními lístky. „Dobrý večer! Budete si přát aperitiv?“

„Máte fernet?“ zeptal jsem se.

„Zajisté. Budete si přát obyčejný, nebo citrus?“

Podíval jsem se na Jindřicha s omluvnými slovy: „Ani nevím, zda piješ fernet.“

Usmál se: „Výjimečně si jeden mohu dát.“

Přiťukli jsme si a první doušek oblíbeného hořkého nápoje jako by znovu rozvázal zamrzlá stavidla jeho výmluvnosti: „Říká ti něco jméno našeho prastrýce Leopolda?“

„Leopold Bauer? Pokud vím z otcova vyprávění, byl to jakýsi dobrodruh, černá ovce rodiny…“

Jindřich se usmál: „Ano, to se tradovalo. Tak o něm mluvíval můj dědeček.“

„Počkej, musím si to srovnat. Tvůj dědeček Václav byl bratrem mého dědečka Antonína, tedy můj prastrýc, a ten Leopold…“

„Byl bratrancem Václava a Antonína,“ doplnil mne Jindřich.

„Za chvíli budeme potřebovat papír a tužku a začneme si malovat rodokmen, abychom se v tom vyznali,“ usmál jsem se.

„Kvůli tomu jsem tě před knihovnou neoslovil,“ váhavě řekl můj bratranec a zvedl z vedlejší židle papírový balíček, či spíše balík, který si tam při příchodu odložil. „Když jsi ten spisovatel, možná by tě tohle mohlo zajímat.“

Hned mě napadlo, že mi hodlá vnutit nějaký rukopis, abych se ho pokusil udat u svého nakladatele. Podobné příhody se mi opravdu občas stávaly. Vesměs mi cizí lidé přinášeli své grafomanské pokusy, nebo dokonce vzpomínky, a domnívali se, že jim otevřu dveře do literárního světa.

„Co to je?“ zeptal jsem se Jindřicha opatrně, zatímco on vybaloval ze starých novin notně zažloutlé papíry.

„Vzpomínky prastrýce Leopolda,“ prohlásil slavnostně, jako by mi přinesl Jidášovo evangelium nebo Rukopis královédvorský, a já ostražitě zatrnul.

„To tam vzpomíná na své milenky? Prý jich měl dost.“

„Také, ale jak jsem to pročítal, je to mimořádné svědectví. Řekl bys, že se náš prastrýc znal s posledním rakouským císařem? Že se potkal s Masarykem a také s Leninem?“

„Nepřeháněj. Že byl za první světové války v Rusku, o tom jsem slyšel, ale tam byl jako rakousko-uherský voják nebo později legionář kdekdo.“

„Jenže Leopold Bauer tam nebyl jako voják, ale jako diplomat, a vlastně i jako špion…“

Další jeho vyprávění přerušil příchod číšníka: „Pánové, už jste si vybrali?“

„Promiňte, hned to bude!“ Zalistoval jsem jídelním lístkem a přečetl hned první jídlo, které mi padlo do oka: „Třeba ta staročeská bašta.“

„Tak mi to dejte také a přineste nám dvě plzně!“ dodal Jindřich a pustil se do vypravování. Nebudu zapírat, že mne zaujalo.

„Kde jsi k těm vzpomínkám přišel?“ zeptal jsem se konečně, jakmile nám přinesli objednané jídlo.

„Když babička umřela, musel jsem vyklidit půdu. Takřka všechno jsem sice vyhodil, ale z jakýchsi sentimentálních důvodů si ponechal všechny písemnosti, včetně dědových účetních knih. Říkal jsem si, že to všechno jednou přeberu, ale znáš to, pořád jsem to odkládal a až nyní, co jsem v důchodu, jsem si na to udělal čas. A mezi těmi všemi starými papíry jsem našel Leopoldovy memoáry. Ony to vlastně ani memoáry v pravém slova smyslu nejsou. Spíše jen poznámky, které chtěl zřejmě zpracovat, ale už se k tomu nikdy nedostal. Když jsem je četl, vzpomněl jsem si na tebe, že ty bys jim uměl dát nějakou fazonu, přepsat je, nebo se jimi alespoň inspirovat třeba k nějakému románu.“ Jindřich se odmlčel a zkoumavě se na mne podíval.

„Teď raději jezme, ať nám to nevystydne. Mám hrozný hlad. Od rána jsem neměl čas něco sníst.“ Snad jsem se tím Jindřicha nedotkl, napadlo mne, zatímco on zamumlal „dobrou chuť“, já už měl několik soust v sobě.

Během jídla jako bychom na našeho prastrýce a jeho rukopis zapomněli. Teprve když jsme vyprázdnili talíře, bratránek se mě otázal: „Tak co? Zajímá tě to?“

„Mohu si to půjčit?“

„Můžeš si to i nechat. Co já bych s tím rukopisem dělal?“

„Dobrá,“ řekl jsem váhavě, a upřímně řečeno si od toho mnoho nesliboval.

Po druhém pivu jsme se rozloučili, Jindřich se odebral domů k manželce a já do svého hotelového pokoje. Balík zažloutlých listů ležel na nočním stolku a lákal mne jakýmsi poselstvím z doby před takřka stoletím. Ale byl jsem až příliš unavený, než abych si v něm ještě zalistoval. A tak jsem na druhý den dálkovým autobusem odjel z města S., aniž bych do rukopisu vůbec nahlédl. Doma mě v počítači čekal e-mailový vzkaz od šéfredaktora nakladatelství s připomínkami k mému nedávno odevzdanému rukopisu. Nezbylo mi než se věnovat vlastnímu dílu a na to, abych si v klidu četl prastrýcovy vzpomínky, nezbýval čas. Jenže znáte to, jednou něco odložíte, odložíte to podruhé a pak pomalu zapomenete…

Možná by ten svazek zažloutlých stránek zůstal ležet nedotčený v mé pracovně a zvolna by se na něm i nadále usazoval prach, nebýt dopisu, který mi asi po čtvrt roce přišel. Byl nápadně tenký, a když jsem ho otevřel, vypadlo z něj úhledně složené smuteční oznámení. Ke svému úleku jsem se dozvěděl, že „po krátké a těžké nemoci ve věku 65 let zemřel manžel, otec a dědeček pan Jindřich Bauer…“ Naprázdno jsem polkl a zatočila se mi hlava. Bratranec, kterého jsem potkal ve městě S., už nebyl… Vzpomněl jsem si na naši společnou večeři v hotelu Černý orel a uvědomil si, že už mu ji neoplatím. V poslední době jsem se až příliš často dozvídal o úmrtí přátel. Prostě jsem přicházel do věku, v němž rozhodně častěji dostáváte úmrtní než svatební oznámení, a nezbývá než si hořce připomenout úsloví o tom, že „už se kácí i v našem lese“.

Kromě náhlého přílivu smutku, který mne přirozeně zaplavil, jsem si vybavil ony vzpomínky prastrýce Leopolda, po chvilce hledání je našel založené pod Lexikonem českých panovnických dynastií, životopisnou encyklopedií Habsburků a poslední detektivkou Romana Cílka, sfoukl z nich prach a začetl se. Byly psány sice pečlivým, ale už nepříliš dobře čitelným rukopisem a s poněkud gramaticky zastaralými obraty. Místy se linie vyprávění omezila jen na stručné poznámky, které však ještě více rozněcovaly moji fantazii. Přiznávám se, proč to zapírat, že jsem se od nich neodtrhl až do večera. Teprve kocour Mates, vehementně se domáhající něčeho k snědku, mě přinutil vrátit se do reality. Chtě nechtě jsem dával svému nedávno zesnulému bratranci Jindřichovi dodatečně za pravdu, že by byla škoda, kdyby prastrýcovy vzpomínky zůstaly zapomenuty. Myslím si, že jsou jedinečným svědectvím doby a událostí, které měl příležitost zažít. Nejdříve jsem si myslel, že bych je jen upravil a převedl do současné češtiny, ale nakonec jsem usoudil, že pro čtenáře bude lepší, když je samozřejmě volně přetavím do románové podoby. A v té vám je nyní předkládám.

Pozvání k císaři Karlovi

Když v Sarajevu zastřelil srbský terorista Gavrilo Princip následníka trůnu arcivévodu Františka Ferdinanda a jeho morganatickou choť Žofii rozenou Chotkovou, studoval právě Leopold Bauer filozofii a slovanské jazyky na Vídeňské univerzitě. Ta pražská Karlo-Ferdinandova totiž nebyla pro jeho otce Aloise Bauera, majitele jediného hotýlku v moravském městečku P., dost nóbl. Ne že by nebyl českým vlastencem, nicméně držel se přesvědčení, že Vídeň je Vídeň a Praha jen provinční maloměsto. Synovo studium v metropoli monarchie se sice pořádně prodražilo, zvláště když Leopold proslul spíše vysedáváním v kavárnách a hostincích než pilným vzděláváním, ale Alois Bauer se zato mohl opájet představou, že jeho synátor jednou udělá díru do světa.

„Uvidíte, že to jednou dotáhne daleko. To víte, je po mně,“ pyšně říkával svým hostům.

Do jeho plánů však poněkud nevybíravým způsobem zasáhla světová válka. Rakousko-Uhersko vytáhlo pokořit malé Srbsko, jehož se zastal jeho mohutný slovanský bratr Rusko, kdežto habsburskou monarchii zase podpořilo Německo. A protože si na rozpínavé Německé císařství dávno brousila zuby Francie, která mu nemohla zapomenout porážku z roku 1871 a zabrané Alsasko a Lotrinsko, pustila se do války na straně carského Ruska. A Velká Británie, tehdy ještě skutečně velká, neboť se svými koloniemi rozesetými po celém zemském glóbu představovala největší světovou mocnost, vstoupila do boje na straně Francie a Ruska.

Leopolda Bauera se to zatím příliš netýkalo, ačkoliv jeho vrstevníci z Čech, Moravy, Dolních a Horních Rakous, Štýrska, Korutan, Horních a Dolních Uher, Haliče a vůbec všech zemí monarchie rukovali do války. Zpočátku ho chránila skutečnost, že byl univerzitním studentem, a když už došlo i na něj, díky přímluvě jisté vlivné a bohaté vdovy si sice oblékl stejnokroj s distinkcemi jednoročního dobrovolníka, ale zůstal ve Vídni jako kancelářská krysa na ministerstvu války. I perem se přece dá bojovat, že?

Možná by se v zázemí dočkal konce války, kdyby si ho jednoho jarního dne roku 1917, kdy už válka trvala bezmála tři roky a obě strany konfliktu toho měly, jak se říká, plné zuby, nepředvolal jeho nadřízený, major Rudolf Schirndinger von Schirnding. Leopold si pečlivě zapnul všechny knoflíky své uniformy, aby nezavdal von Schirndingovi důvod k záchvatu vzteku, který by mohl dokonce přerůst v Bauerovo okamžité odeslání na frontu, a uctivě zaklepal na dveře svého nadřízeného.

„Herein!“ ozvalo se zevnitř.

Leopold si dodal odvahy, vzal za kliku, vstoupil do kanceláře, srazil paty k sobě a zahlásil se: „Ich melde gehorsam…“

„Zadržte, Bauere, a posaďte se!“ vyzval ho nikoliv snad major Schirndinger von Schirnding, ale další důstojník v místnosti. Měl na sobě zlatem hýřící uniformu polního podmaršálka a usmíval se na Leopolda, jako by byli staří známí.

Bauer zaváhal a v rozpacích zůstal stát v pozoru. Polní podmaršálek mu sice byl svou úzkou tváří s černým knírem povědomý, ale za nic na světě si nemohl vzpomenout, odkud by ho mohl znát. S tak vysokou hodností se za celou službu na ministerstvu války ještě nesetkal. Schirdinger von Schirnding se rovněž usmíval, jenže to byl spíše servilní úsměv nižší šarže k šarži vyšší, a rozhodně nebyl určen Bauerovi.

„Přece jste chodil na mé přednášky,“ zazářily oči profesora Aloise Musila, předního rakouského orientalisty, historika a cestovatele a také kněze, který na velbloudech projel všechny pouště mezi Palestinou a Mezopotámií.

„Ach, promiňte, hned jsem vás nepoznal,“ vyklouzlo z Bauera česky a kupodivu se nad tím nepohoršil ani Schirndinger von Schirnding, jehož rodina měla statky v západních a jižních Čechách.

„To dělá ta uniforma,“ profesor Musil si uhladil levou špičku svého černého kníru, ale nijak blíže nerozváděl, jak své vysoké hodnosti dosáhl. Podle svého zvyku hned bez velkých okolků přešel k věci. „Zítra se mnou pojedete do Luxenburgu na audienci k Jeho císařskému Veličenstvu. Vyzvednu vás před desátou hodinou. Doufám, že vám to bude vyhovovat.“

„Samozřejmě,“ odpověděl za Bauera, který měl pocit, že se mu to asi zdá, jeho nadřízený Schirndinger von Schirnding. „Nu, co stojíte?“ plácl major přátelsky svého podřízeného do zad. „Setkáte se se samotným císařem Karlem. Taková příležitost! Doufám, že se o mně pochvalně zmíníte.“

Bauer stál uprostřed kanceláře jako solný sloup a samým překvapením nebyl schopen absolutně žádné reakce. Jen třeštil oči a měl pocit, že se musí z toho snu každou chvíli probudit. Profesor Musil k němu přátelsky napřáhl pravici, Leopold mu ji nevěřícně stiskl a na jeho větu „Tak zítra!“ dokázal jen přikývnout.

„Vidím, že vás to vzalo. No, je to pochopitelné, vždyť si vás k sobě pozval sám císař. Víte co, dneska si už vezměte volno a běžte se posadit někam do kavárny, ať se mi tady z toho rozčilení ještě nesvalíte.“

Bauer stačil jen zamumlat „Danke schön!“ a jako omámený vypadl z kanceláře. Ministerskou chodbou prošel jako náměsíčný a ještě v kavárně U Slona, kde mu číšnice donesla v porcelánovém hrnečku kávovou náhražku ze žita, vždyť byla válka a poctivá turecká či egyptská káva představovala nedostatkové zboží, se celý klepal a nedocházelo mu, co se vlastně přihodilo. Teprve sklenka koňaku, tentokrát poctivého a zřejmě ještě předválečného, ho vzpamatovala.

Návštěva v Luxenburgu

V noci nedokázal usnout, ba ani zamhouřit oči. Jen ohled na spolubydlící, které by mohl probudit, ho přinutil ležet na posteli a hledět do tmy nad hlavou. Srdce mu divoce bilo a hlavou se mu honily nejrůznější fantastické myšlenky. Copak mu asi císař chce? Nejprve ho posedl strach. Bál se, zda se v některé vídeňské hospodě v posledních dnech nějak nepodřekl a nevyslovil něco tak vlastizrádného, že by mu to chtělo vytknout samotné císařské Veličenstvo. Ale to by ho přece dávno zatkla policie a čekal mimořádný válečný soud, ne? A cožpak císař Karel nedávno neamnestoval české předáky Kramáře a Rašína, původně odsouzené k trestu smrti? Ne, nejspíše se jeho nadcházející audience netýká žádného zrádného výroku. Ale co po něm může panovník chtít? Ať si namáhal hlavu jakkoliv, na nic nepřicházel. Stejně tak nechápal, co s tím má společného právě profesor Musil.

K ránu mu přece jen klesla víčka a konečně na něj padl spánek. Ale ne nadlouho.

„Kaprál Bauer, vstávat!“ probudil ho ostrý hlas. „Je tu pro tebe automobil s nějakým vysokým důstojníkem. Tebe snad povýšili do panského stavu?“ dobíral si Leopolda lajtnant Rezek, který měl to ráno v kasárnách službu.

„Automobil?“ podivil se Bauer, ale pak se ťukl do hlavy. „Proboha, kolik je hodin? Já jsem snad zaspal.“

„Taky si říkám, ale včera jsi mi tvrdil, že ti dal major von Schirnding na dnešek volno, tak jsem tě nechal spát. To máš volno kvůli tomu automobilu, co na tebe čeká? Snad jsi nesvedl nějakou opuštěnou hraběnku?“

Bauer jen bezmocně zavrtěl hlavou a pospíchal si do umývárny alespoň opláchnout obličej, a hlavně se učesat. Přece nemůže předstoupit před samotného císaře s křivou pěšinkou ve vlasech? Rychle se oblékl, přeleštil si boty a za deset minut už stál před kasárnami na Landskrongasse, kde ho čekal mercedes polního podmaršálka Musila.

„Vy jste kaprál Bauer?“ oslovil ho šofér v šedé polní uniformě. Ani nevyčkal na odpověď a kupodivu mu uctivě otevřel dvířka do vozu. „Pan polní podmaršálek už na vás čeká.“

Sotva Leopold nastoupil, ozval se zevnitř vozu za jeho zády česky profesor Musil: „Tak jak jste se vyspal?“

„Přiznám se, pane profesore, že jsem tomu spánku mnoho nedal. Zabral jsem až ráno a pak jsem zaspal.“

„Snad nejste nervózní z té nadcházející audience? Uvidíte, že císař je člověk jako vy nebo jako já. Není to žádná nadpozemská bytost a chová se docela civilně.“

Profesor Musil měl pravdu. Císař Karel dával před honosným Schönbrunnem, představujícím jakési rakouské Versailles, přednost mnohem menšímu a komornějšímu zámku Luxenburgu. Zatímco jeho předchůdce, nejdéle vládnoucí evropský panovník František Josef, nesnášel telefon, Karel jich měl na svém pracovním stole hned několik. Místo kočárem raději cestoval automobilem nebo vlakem a ze srdce si protivil dvorský ceremoniál. Sotva mu komorník ohlásil příchod profesora Musila a pana Bauera, pružným krokem vyběhl ze své pracovny v ničím nezdobené generálské polní uniformě do zámecké haly a srdečně si potřásl rukou s hosty. Leopold, který si v rozpacích všiml, že císař nemá na svém kabátě ani zapnuté knoflíky, zprvu nevěděl, jak se má zachovat. Cosi ho nabádalo, aby se Veličenstvu hluboce poklonil, ale jaksi k tomu nedostal příležitost.

„Rád vás vidím, pánové. Pojďte se posadit do malého salonku!“

Salonek navzdory svému označení nebyl příliš malý, spíše připomínal pořádně velký obývací pokoj včetně mohutného skleněného lustru a masivního krbu obloženého mramorem. Z hlubokého křesla se zvedla vysoká štíhlá žena s výraznýma hnědýma očima v půvabném drobném obličeji. Jednoduché černé šaty měla upnuté až ke krku, kde je zdobila zlatá brož, a její tmavohnědé, skoro černé vlasy byly vyčesány do složitého drdolu. Leopold se před ní instinktivně sklonil a chtěl jí políbit ruku, ale k jeho úžasu si císařovna Zita prostě jen podala ruku s profesorem a pak ji bez vší okázalosti podala jemu. Stisk měla kupodivu pevný, skoro mužský, a ruku příjemně suchou.

„Vy jste ten mladík, o němž nám pan profesor vypravoval?“ otázala se ho a Leopold najednou nevěděl, jak má odpovědět. Naštěstí ho z rozpaků vyvedl sám Alois Musil.

„Ano, to je on. Pravda, je trochu lehkomyslný, ale jinak o něm mám to nejlepší mínění.“

Leopold po takové chvále z profesorových úst mírně zrudl a císařovna, zjevně o něco vyšší než císař, se pousmála: „Nemusíte se stydět, mladý muži. A posaďte se, prosím.“

Bauer zlehka usedl jen polovinou svého zadku a stále nemohl pochopit, že má sedět ve společnosti císařského páru. Ale to už se před nimi objevil komorník a na podnose přinášel malé občerstvení, které rozestavoval na vykládaném stolku ze zjevně drahých dřev. Nejprve to byly čtyři porcelánové zlacené hrnečky s podšálky, z nichž se linula vůně pravé arabské kávy, poté čtyři titěrné sklenky s jakýmsi nahnědlým likérem a posléze broušená skleněná mísa se sušenkami.

„Jen si poslužte, pánové,“ vyzvala je císařovna a sama první uchopila šálek i s podšálkem a zlehka se napila.

„Mladý muži,“ císař Karel se naklonil k Leopoldovi, jenž se stále nemohl vzpamatovat z toho, že sedí s císařem a císařovnou jako rovný s rovným, „pozval jsem vás zcela záměrně, protože mi profesor Musil říkal, že se velmi vyznáte v ruských poměrech.“

„Bojím se, abych v tomto ohledu Vaše Veličenstvo nezklamal,“ vykoktal ze sebe Leopold, ale profesor jen blahosklonně mávl rukou a sám se ujal slova.

„Nebuďte zbytečně skromný. Přece jste celý rok působil jako vychovatel a učitel jazyků v rodině knížete Lvova.“

„Jenže to bylo ještě před válkou,“ opatrně připomenul Leopold a hlas se mu trošičku chvěl.

„Ale knížete Georgije Lvova přece dobře znáte,“ usmál se profesor Musil.

„To ano, vždyť jsem dlouhý čas bydlel v jeho sídle Popovce…“

„Výtečně,“ usmál se císař Karel. „Jistě víte, milý Bauere, co se odehrává v Rusku.“ Věta byla sice oznamovací, ale zároveň zněla jako otázka, a tak Leopold honem přitakal. Císař ho však nepustil ke slovu a sám pokračoval: „Car Mikuláš II. byl nucen abdikovat a právě vám dobře známý kníže Lvov se stal ministerským předsedou nové vlády. Jaký je to podle vás člověk?“

„Musím přiznat, že jsem jím byl nadšen,“ odpověděl Bauer, ale hned se za svá slova zastyděl. Vždyť Rusko bylo přece válečným protivníkem rakousko-uherské monarchie a chválit jeho politické představitele před císařem od něj asi nebyl ten nejlepší nápad.

„Nu, jen pokračujte,“ vyzvala Bauera tentokrát císařovna. „Řekl jste, že jste jím byl nadšen. Můžete to trochu rozvést?“

„Jeho jasnost kníže Lvov se dost odlišuje od většiny ruských statkářů. Je to moderní člověk, liberál, kterému, jak si vzpomínám, ležel vždy na srdci osud rolníků, představujících drtivou většinu masy ruského obyvatelstva. Často jsme se spolu bavili o nutnosti odstranit v Rusku negramotnost a dostat i děti rolníků na studia…“

„Myslíte si, že kníže Lvov bude trvat na pokračování války?“ otázal se tentokrát císař Karel a Leopold, po pravdě řečeno, jeho otázku nechápal.

„Netroufám si to posoudit,“ zakoktal opatrně. „Naposled jsem se s ním viděl ještě před válkou.“

„Ach ano, před válkou, rozumím, ale snad můžete ze znalosti jeho myšlení a jednání vyvodit, co si asi tak o světové válce myslí, ne?“

Bauer nevěděl, jak na císařova slova zareagovat. Uvědomoval si, že ať řekne cokoliv, bude to jen odhad, nic víc, a tak jen vyhýbavě odvětil: „Kníže je také ruský patriot.“

„Samozřejmě. To předpokládám,“ odtušil Karel zamyšleně.

„Možná byste měl, Veličenstvo, našemu mladému příteli nejdříve vysvětlit svůj záměr,“ ozval se tichým hlasem Musil.

„Dobrá, jak chcete, profesore.“ Císař nyní ztišil hlas a opatrně se rozhlédl kolem, ačkoli v salonku nikdo jiný mimo císařský pár a Musila a Bauera nebyl. „Jsem si vědom toho, že další pokračování války Rakousko-Uhersko zničí. Jsme před krachem, pánové…“

„Denně na frontách umírají vojáci a v zázemí panuje hlad,“ dodala císařovna. „Modlím se k Bohu, abychom měli sílu tu smrtící smršť války zastavit.“

Leopold Bauer přikývl a měl v tu chvíli pocit, že sedí v některé vídeňské hospodě na dělnické periferii, a ne ve společnosti císařského páru. Zároveň však nechápal, proč válka vůbec pokračuje, když sám císař Karel a císařovna Zita jsou proti ní.

„Jistě si myslíte, mladý muži, že bych to měl být já, kdo může to strašné vraždění zastavit. Ale tak jednoduché to zase není. Náš spojenec, Německé císařství, trvá na pokračování války do úplného vítězství…“

„Upřesni to, drahý. Na válce trvá především císař Vilém a německá generalita. Sami nikdy nestrčili nos do zákopu, ale jiné by stále hnali na smrt.“ Císařovna plála rozhořčením a příjemně modulovaný hlas se jí maličko chvěl.

Leopold se užuž chtěl zeptat, proč byl vlastně pozván do Luxenburgu. Tohle všechno, co slyšel, věděla celá, nebo skoro celá podunajská monarchie. Pro něho bylo nové jen to, že to říkala Její císařská Veličenstva. Stále však nechápal, co by měl udělat on a proč byl vlastně k audienci do Luxenburgu pozván.

„Po zralé úvaze a po poradě s ministrem zahraničí hrabětem Czerninem a tady profesorem Musilem jsem se rozhodl navázat určité kontakty s druhou stranou za účelem započetí mírových rozhovorů.“

Nyní to bylo venku. Císař vyslovoval jednotlivá slova s důrazem na každé slabice, jako by pronášel nějaké státnické prohlášení. Však to také svým způsobem státnické prohlášení bylo. Byť bylo v tuto chvíli určeno jen pro tento malý důvěrný kroužek, do něhož se nějakým šťastným nebo nešťastným řízením osudu připletl i student Vídeňské univerzity Leopold Bauer.

Koniec ukážka

Table of Contents

Prolog

Pozvání k císaři Karlovi

Návštěva v Luxenburgu