Věra Fojtová

VRAŽEDNÉ CHARDONNAY

Vinařská krimi

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Věra Fojtová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6422-3

Jsou rána pod psa a jenom pro kočku

Léto bylo jako vyšité.

A stejně tak se jevily i vinohrady. Na velikém plátně krajiny, pečlivou a láskyplnou rukou vyvedené, běžely přesné a upravené řádky z jednoho konce pole na druhý, jako když střihne.

Zelené chocholky vzrostlých šlahounů byly téměř barbarsky pozutínané nad posledním drátem, boky úhledně osečkované, hlavy révy vinné vylámáním zbytečných a planých letorostů prosvětlené. To aby se sluneční paprsky prodraly i k tomu nejposlednějšímu střapečku bobulí, ukrytému uvnitř zalistěného révoví.

Ruka člověka dokončila svoji úmornou práci.

Na jaře staré pruty ostříhala, vzápětí vyvázala ty, které ponechala pro budoucí úrodu, povyrostlé rodící révoví zastrkala a zbytečné letorosty vylámala. Teď už přišla na řadu jenom laskavá ruka Páně, pro ateisty ruka přírody, aby započaté dílo zdárně dokončila.

Násada hroznů byla slibná, ale bobule byly ještě zelené a tvrdé, každým dnem se však zvětšovaly a nabývaly na objemu jako ňadérka dospívající dívky, aby se jednoho dne jejich nalévání zastavilo a teprve potom přišel čas sladkého zrání a následně i sběru.

Cesta k první skleničce jiskřivého vína byla ještě dlouhá a nebyla zdaleka bez rizika. To kdyby přišly z veder kroupy nebo jiná pohroma, tak jako se stalo už několikrát, bylo by rázem po úrodě.

I toto letní ráno se klubalo jako každé jiné z východní strany plným sluncem.

Ještě nestačilo vylézt nad střechu domu, ale už ozařovalo zanedbanou zahradu vzadu za dvorkem, plnou doširoka rozrostlých kopřiv a nejrůznějšího anonymního, avšak bujného plevele, který i zdálky vypadal skoro jako výčitka.

Tolik zeleně a nic z toho k užitku.

Jenom dvě staré hrušky, pokroucené stromovou artrózou podporovanou několikaletým nezájmem o jejich zdravý růst, opatrovaly, jako úzkostlivě pečlivé pozdní matky, mezi listy pár nevelkých plodů, které uzrají už koncem srpna. Pokud ovšem červivé nespadnou na zem dřív, než stačí nabrat sladkost a svoji typickou kořeněnou vůni letního ovoce.

Kapitán Otakar Kuba seděl pod nově opraveným bělostným podloubím. Pamatovalo už mnohé hospodáře, ale nikdy tak nedbalého, jako byl on sám. Však šel taky do sebe a všechno opravil a napravil. Konec dobrý, všechno dobré.

V poklidu teď popíjel svoji ranní kávu s mlékem a lžičkou pravého domácího medu.

Pančované šmejdy ze supemarketů už vůbec nekupoval, od té doby, kdy podle kontrol jakosti vyšlo najevo, že byly doslazované obyčejným cukrem, a tím pádem v nich bylo víc špatného než zdravého, a skutečného medu pomálu. Vždycky se postaral o to, aby měl dostatečnou zásobu kvalitního přírodního sladidla přímo od spolehlivého včelaře.

Už pár let byl tento způsob slazení kávy jeho prvním vykročením do nového dne. Bez pořádného hrnku, pokud to jenom trochu časově šlo, by sotva po noci nastartoval svůj unavený a čím dál víc vyhasínající motor.

Dnes však kupodivu necítil nic pozitivního, žádnou radost z nastupujícího krásného slunečného dne, než jenom podivnou prázdnotu a nejasný pocit viny.

Bylo to zvláštní a poněkud i zarážející, dumal pochmurně mezi jednotlivými hlty.

Motor chrchlal jako starý prokouřený dědek a ne a ne se chytit a naskočit.

Říká se to sice o ženských, ale platí to nejspíš pro všechny bez ohledu na pohlaví, napadlo kapitána.

Člověk sice pořádně neví, co v životě chce, ale nedá pokoj, dokud to nedostane…

Konečně dosáhl toho, co opravdu chtěl, aspoň si to myslel, a na co čekal netrpělivě zvláště pak poslední rok. Že už totiž nebude vyskakovat ve dne i v noci k mordům, tedy profesně řečeno – k násilným trestným činům.

Může si spát bez omezování, do kolika chce, může si sedět, jen tak třeba v pyžamu, bez ohledu na hodiny klidně půl dne a koukat do blba, může si dát třeba obě nohy na stůl nebo staříčkovu fajfku mezi zuby.

Je konečně člověkem svobodným, bez pracovních závazků a také bez starostí a úvazků. Co víc si mohl přát?

A sotva se probudí, najde každý den, obrazně řečeno, pod polštářem pár stovek jako jistotu k přežití.

Tak proč necítí žádnou radost?

Jeho pohled sklouzl na tichý mobilní telefon ležící před ním na stolku. I ten mu připadal nepatřičný a svým téměř zarytým mlčením jakýsi nedomrlý a zvadlý.

„Zvyk je nebezpečná sviňa,“ řekl Otakar Kuba nahlas do prázdného dvora.

Jeho slova zazněla v tichu a prostoru poměrně kategoricky, ale žádná odezva se nekonala. Jenom tříbarevná, bílou, šedou a rezavou žíhaná kočka, patrně některého ze sousedů, líně natažená v prvních ranních paprscích na boku, zády opřená o bílou zeď bývalé sýpky, překvapeně a ostražitě zvedla hlavu.

Její němé gesto však mluvilo za všechna kočičí i nekočičí slova.

Co mě rušíš výkřiky vole a nevole?

Ale ani ji nezaregistroval, neboť si v plné míře uvědomil, že už nemusí čekat, kdy znenadání ten důmyslný kousek plíšků a bakelitu zvaný mobil, který ovlivnil svět natolik, že už mezi sebou komunikuje pomalu jen skrze něj, zazvoní, aby mu někdo na druhém konci neosobně a bez emocí sdělil, že se stala vražda, a kde, v kterých místech mrtvola leží.

To ostatní už bývalo na něm. Neprodleně se aktivovat, jako stroj, jehož citlivé senzory reagují na lidský hlas, odjet na místo činu a sebrat všechny dostupné důkazy. A následně, po hodinách a dnech pátrání a nekonečných výslechů, ve většině případů i toho, kdo a proč to udělal.

Celé dlouhé roky vyskakoval uprostřed noci zpitomělý přerušeným a nedostatečným spánkem, aby jako stroj, jako pružina neustále připravená kdykoli se natáhnout a spustit, bez ohledu na předešlou únavu, vyjížděl k mordům.

Zpočátku to byl adrenalin, který ho beze zbytku nabíjel a naplňoval, postupem času však jenom obyčejná a zraňující rutina, až nakonec vyhořel na popel jako oheň, na který nikdo nepřikládá. A pokud ano, pak celkem zbytečně, neboť těch pár jisker už žádnou slávu neudělalo.

Čas se zkrátka naplnil, pohár kreativity dostoupal vrcholu a přetekl, kruh se uzavřel a on se vrátil tam, odkud před mnoha lety utekl.

Proč zrovna utekl? Takto řečeno to pro chlapa nevypadá moc dobře. Útěk je vždycky jenom zbabělost.

Možná to tak jenom tehdy vypadalo, ale ne, ani po letech to v pravém slova smyslu útěk nebyl. Prostě jenom odešel za svým. Takříkajíc do světa na zkušenou, neboť tehdy byl přesvědčený, že tohle venkovské tričko je mu už malé.

Ani makové buchty do rance na cestu nedostal, jako v pohádkách hloupí Honzové.

Ech, co kdyby jenom buchty, ani rodičovské požehnání mu nebylo uděleno, přesto odešel i přes jejich tichý (matčin) i příliš hlasitý (otcův) nesouhlas.

Kapitán Otakar Kuba, kriminalista téměř v.v., neboť si ještě dobíral svoji poslední dovolenou, se nad nepříjemným směřováním svých myšlenek, které se začaly nebezpečně motat až kdesi v dávnověku, zamračil.

To mu tak ještě chybělo! Vracet se zpátky a jednotlivě zkoumat, co bylo dobře a co mělo být jinak. Zbytečné sebetrýznění. Co mohlo být jinak, je už stejně jedno. Co se stalo, stalo se, a už se nedá odestát.

Tak jaképak – co by, kdyby…

Na sebelítost si nikdy nepotrpěl, neměl k ní důvody, možná snad někdy i ano, ale vlastně nebyl čas. Tak proč se teď v sobě pitvá jako doktor Danda v mrtvolách na patologii, místo aby si užil bezchybně začínajícího letního dne?

Při vzpomínce na doktora Dandu a jeho kolegyni a také pozdní snoubenku, jinak snad pořád ještě nastávající ženu Denu, se smutně pousmál.

S doktorem se znal mnoho let, od samého začátku své kariéry, a byl už neodmyslitelnou součástí toho všeho. Byl to právě on, kdo ho nejenom poučil, ale také naučil, že i mrtvý člověk dokáže promluvit beze slov, jenom řečí těla.

A oproti živým má jednu velkou přednost. Necítí potřebu lhát, předstírat a mlžit.

S jeho doktorkou Denou je spojoval podstatně kratší čas, ale co naplat, byla to ženská na svém místě, přímá a rázná. A budou mu chybět oba.

Nakonec i ten parchant poručík, teď už jistě po zásluhách nadporučík, Lukáš Vrba, s nímž našel společnou řeč i přesto, že patřil k úplně jiné generaci.

Budou mu zkrátka chybět všichni. Nakonec i ten uřvaný a nekompromisní a přesluhující „Mejdžr“ major Krupka. Nikomu nic neodpustil, ale dokázal i ocenit.

A kdesi v skrytu duše zlomyslně doufal, že on jim pochybí přinejmenším stejně, jako oni jemu.

Ale rozloučili se s ním skutečně ve velkém stylu. Pařili ve smečce až do prosvětleného rána v zavedené hospodě u Pepy Cabrnocha. Jinde to ani možné nebylo. Hospodského Pepu by po letech vstřícné laskavosti k mužům zákona smrtelně urazil, kdyby nevyužil jeho široké a pohostinné náruče, která je tak často k sobě vinula v časech dobrých i zlých.

Pili jako o závod všechno, co jim přišlo pod ruku.

Víno dovezené tady z jihu – tramín, ryzlink i sauvignon, kořalky všech možných barev a vůní. To všechno zajídali Pepovým bezkonkurenčním guláškem, který je tolik roků vydatně sytil, a nakonec přišlo na řadu i pivo.

A stoupající hladinou alkoholu zbaveni zábran, dojímali se mezi sebou navzájem.

Kdyby byl Lukáš Vrba baba, dozajista by i nějakou tu slzu uronil, ale tvářil se jako chlapák, a tak byl jeho odchodem dojatý a rozteskněný pouze nasucho.

Drobné náznaky lítosti a slz si však mohla dovolit policejní psycholožka doktorka Marie Černá. Teď už to byla Maruška. Máňa jí říkali s jistou mírou ironie a mužské nadřazenosti jenom nezbytně krátký čas, když se mezi ně suverénně vetřela a dovolila si vejít na jejich výsostné, do té chvíle výhradně chlapské území. Ačkoli k tomu neměli žádný konkrétní důvod, ošívali se z její nenadálé přítomnosti, jako by byla pro ně jenom pichlavě nepříjemnou osinou v místech, kde nemá co dělat. Ale za poměrně krátký čas se přece jen sžili a sblížili se natolik, že spolu tvořili bezproblémový tým. On, Lukáš a Marie. Teď si zbyli jenom oni dva.

Kapitán Otakar Kuba už byl definitivně stranou.

Celou rozlučkovou dobu seděla Maruška vytrvale vedle něj, často se ho i prstíky dotýkala a několikrát dokonce dojatě obtáhla téměř po chlapském způsobu, tak trochu kamarádsky, svoji ladnou ručku kolem jeho ramen.

Říkal si, že to bylo určitě bezděčně a nic to znamenat nemusí, ale přece se pro jistotu od ní nenápadně, aby ji snad neurazil, odtahoval.

Jako od nebezpečného elektrického drátu na zem spadlého.

Dobře věděl, proč to dělá, tedy proč se on od ní odtahuje. Jenom netušil, zda se bál víc sebe nebo náhle přítulné doktorky Marie, která dávala svoji náklonnost tak veřejně, dojímavě a přímo dotykově najevo?

Ať už to bylo jakkoli, bál se, ale neubál…

Patrně si její nenadálé přítulnosti všimli i ostatní, protože nadporučík Lukáš Vrba, tomu aby tak něco ušlo, se k němu v nestřežené chvíli přitočil a varovně zašeptal – dávej si dobrý pozor, kapitáne, vidím u tebe stav ohrožení. Naše Maruška má překvapivě a nebezpečně ložnicové oči, tak ať tě neuhranou.

Co že Lukášovi na varování odpověděl?

Přestaň slídit, tvůj policajtský nos se jenom třese, aby něco vyšňupal, a odpal, sokole, ale kvapem, nebo tě sestřelím z hrušky dolů.

Byla veliká chyba, že neposlechl sice služebně mladšího, ale co se týká žen, zkušenějšího.

Teď ani nevěděl, jak se to následně přihodilo, ale skončil u Marušky v garsonce.

Kdyby jen v garsonce, ale dokonce i v její posteli.

A to dělat neměl.

Věděl už tehdy, v okamžiku, kdy vstupoval do jejího až dosud nikým neprobádaného a chráněného soukromí, a to ho nepozvala ani na sbírku motýlů či brouků, jenom na kávu, že to není dobré zakončení jejich poměrně krátké spolupráce.

O to víc to věděl právě teď.

Chtěl ji přece jenom galantně doprovodit domů, nic víc tím nesledoval, alespoň v první chvíli ne. Chtěl… ano, co si bude nalhávat, udělal jenom to, co chtěl udělat už dávno. To, čemu se bránil zuby i nehty, a všechno jenom proto, aby si nekomplikoval život.

A teď korunoval svoji samotu a prázdnotu ještě navíc pocitem viny a osobního selhání.

Zkrátka – čert vykonal potřebu na jednu hromadu. Ostatně jako vždycky.

S pozdní lítostí si vyčítal, že úplně zapomněl na Lenku, na všechno, co s ní do té doby prožil a co jí nejen sliboval on sám, ale co si slibovali sobě navzájem.

Zkrátka bez studu a výčitek vlezl poslušně jako kůň do nastavené ohlávky, do Maruščiny otevřené milostné náruče.

A nejhorší na tom všem bylo vědomí, že do ní vlezl rád a dokonce s jistou úlevou.

Ale z důvodu jisté a zcela pochopitelné profesionální deformace neměl rád otevřené konce.

Viník musí být zkrátka po zásluze potrestán.

Ať už si teď vyčítal cokoli, nemohl popřít, že to bylo krásné a nezapomenutelné setkání. Z obou stran plné něhy, částečně však i plné sebetrýznivého zoufalství, které v té chvíli nepramenilo z viny, ale překvapivě pouze z vědomí, že je to poprvé a také naposledy.

Nebylo pro ně žádné příště.

A právě o to větší zmatek a smutek teď pociťoval. O těch pár hodin s Marií byla jeho samota hlubší a propastnější.

Jak jinak, černější o doktorku Marii Černou.

Usnula bezstarostně jako dobře nakrmené a spokojené mimino, otočená zády k němu těsně kopírovala jeho tělo ležící na boku, zatímco on oko nezavřel.

Nechal ji spát, ani ji neprobudil, když odcházel, bál se toho konečného loučení.

Neměl rád ženské slzy, byť by se jenom náznakem v koutku oka tetelily, ostatně tak jako každý chlap.

Vytratil se od ní jako pára, jako zbabělec či zkušený zloděj, který si vzal bez kouska svědomí něco, co nebylo jeho a co mu právem nepatřilo.

A potom jenom provinile odtáhl do svého rodného kraje a domu jako prašivec.

Odjížděl v noci a potají, aby ho nikdo neviděl, aniž měl odvahu dát o své přítomnosti tady Lence vědět.

Teď už si mohl klást jenom bezpočet otázek.

Čeho tím chtěl vlastně dosáhnout? Potřeboval získat čas? Ale k čemu? Čas byl přece jediný, kterého měl teď nazbyt. Chtěl se snad nějak v klidu popasovat s tím, co se stalo?

Ale proč měl pořád pocit, že nejvíc ublížil sám sobě?

Kapitán Kuba dopil svoji dopingovou kávu, která najednou jako by ztratila svoji sílu a schopnost nabušit ho po ránu optimistickou energií.

Ale místo funkční pružiny, která uvede jeho tělo do akce, byl z něj najednou jenom unavený a stárnoucí muž plný pochybností.

Pokání

Zíral tupě před sebe na neupravený dvůr a nenapadlo ho nic jiného, než že s ním bude muset nutně něco udělat, stejně jako nežádoucím porostem zaneřáděnou zahradou.

S jistotou věděl, že letos už nic nenasadí, nic se neurodí, nic už nebude sklízet, neboť léto je v plné síle a čas zrání už započal. Ale aspoň ji zbaví plevele pro příští rok. A při té příležitosti fyzickou prací prospěje i sám sobě. Rozhýbe tělo, vyčistí si hlavu.

Příští rok… při té představě se zachmuřil kapitán ještě víc. Za rok, za dva nebo tento, vždyť je to jedno, všechny už budou stejné, podobné jako vejce vejci.

Co si bude namlouvat. Je vymalováno. Stal se z něj teď už jenom nepotřebný, společností trpěný, mladou generací přehlížený, v horším případě právě z jejich strany i opovrhovaný, pomalu vyhasínající a skomírající – duchál.

Tak dost, sakra!, poručil si rázně v duchu a zvedl se od stolu. Buď budu chlap, anebo se tu sám nad sebou rozbrečím. Jako stará kurva…!

Ta poslední jadrná, pro něj však osvobozující slova, pronesl docela nahlas a poměrně procítěně.

Líně ležící kočka toho měla právě dost. Otráveně se zvedla a zmizela v trávě.

Pokud něco fungovalo spolehlivě, tak zákon schválnosti. Právě v té chvíli se totiž dveře na dvůr otevřely a v nich stála Lenka Bartošová, pro veřejnost všemi uznávaná a milovaná starostka obce Stará Hora a pro kapitána Kubu, téměř v.v., už pár měsíců, přesněji od loňského podzimu… jeho Lenka.

Zůstala stát mezi dveřmi v lehounkých přepestrých letních šatech, jako by ji přimrazil. Její tvář byla úžasem i v tom nastupujícím horku celá ztuhlá, jenom obočí jí živě vylétlo až nahoru k vlasům.

Kapitán Kuba ztuhl skoro celý.

„Prosím?“ zeptala se po chvíli ticha překvapeným pípnutím ohromeně. Takové přivítání nečekala.

Hlas se jí patrně zadrhl kdesi v půli cesty, ani nepouštěla ruku z kliky, jako by se snad chtěla v nejbližším okamžiku otočit a prchnout zpátky, odkud přišla.

„Jéjdamane, promiň, Leničko,“ hlesl nešťastně kapitán Kuba a okamžitě ho napadlo cosi o spadené kadibudce.

Pokusil se vyloudit na tváři aspoň střípek omluvného a provinilého úsměvu, byť se mu samým úsilím trochu pokřivil.

„To nebylo nic proti ničemu a nikomu. Vedu si tu jenom takový svůj ranní, pravda poněkud osobitý, monolog.“

„Vypadalo to… no, to je vlastně jedno, jak. Málem jsi mě dostal do kolen.“

„Promiň, promiň a ještě jednou promiň,“ kál se kapitán ze všech svých sil.

Otřesená Lenka Bartošová se konečně z jeho neobvyklého a svérázného přivítání vzpamatovala, pustila i kliku a volným krokem přešla ke stolku. Poněkud toporně usedla do ratanového křesílka na jeho opačné straně.

Téměř s lítostí pohlédla na jeho prázdný hrnek od kávy, ozdobený velkým rudým usmívajícím se srdcem, našpulila rtíky a zlehka pokývala hlavou.

„Idylka, co?“ poznamenala tiše s jemnou výčitkou, kterou nebylo možné přeslechnout.

Měla k ní důvod, ne že ne. Každým dnem netrpělivě čekala, že se kapitán objeví a měla pro něj připraveno nejenom tradičně chutné, ale i vřelé a láskyplné přivítání.

Kapitán Kuba rozpačitě odsunul hrnek od sebe.

„Jak se to vezme, jenom to zvenčí tak vypadá. Tak trochu se s tím vším vnitřně pokouším srovnat.“

„Tomu vážně rozumím. Jenom mi nejde do hlavy, proč…“ Lenčin hlas se zlomil nepochopením, „když mi řekli, že tu před domem stojí tvoje auto, nevěřila jsem svým vlastním uším a musela jsem se o tom přesvědčit na vlastní oči, Oto.“

Dívala se mu přímo rentgenově do očí, jako by se mu pokoušela zavrtat až do šedé mozkové kůry, aby zjistila, co se tam děje. V hlase měla zklamání a také trochu hořkosti a kapitán Kuba se nad tím nebezpečným koktejlem pocitů ošil.

Měl také proč, to máslo na hlavě bylo jeho, a tak se snažil i v letním ránu tak trochu ze všeho, pokud možno, elegantně vybruslit, nejlépe bez ztráty bodu.

„Já vím, bylo to ode mě hloupé, tak už se nezlob. Omlouvám se, Leni. Přijel jsem dost pozdě, navíc jsem byl utahaný jako kotě, absolutně k ničemu.“

„Ale já jsem vážně nečekala, že k něčemu budeš.“

„Nechtěl jsem tě budit a…“ došla mu slova i argumenty, provinile se raději odmlčel.

Lenka sklopila oči a ukazovákem přejela rovnou čárou po desce stolku, jako by tím gestem jeho slova škrtala ze seznamu pro ni přijatelných.

„A podívejme, tolik ohleduplnosti si od tebe zasloužím? To by mě mělo těšit, ne? Možná jo, možná by mě to i těšilo.“ Její dosud mírný hlas přešel plynule k vyčítavému tónu. „Až na to, že jsi mi celý den ani telefon nebral, nedal jsi o sobě vědět, jako by ses do země propadl nebo zmizel kdesi ve vesmíru. To bylo také z tvého příslovečného taktu? Nebo… a trochu to tak i vypadá… je za tím něco jiného?“

Vážně se minula povoláním, s její intuicí by z ní byla výborná kriminalistka, napadlo zaskočeného kapitána, ale hned nastoupil sebeobranu.

„Nesmysl, Lenko, co jiného by za tím mělo být? Zkrátka jsme trochu zapařili na rozloučenou. Druhý den jsem bral s sebou s hlavou dutou jako sud ještě nějaké svoje krámy, okolo byl hrozný zmatek, a tak jsem telefon ani neřešil. Kolikrát jsem ani dost dobře nevěděl, kde se nachází. Dáš si kávu?“ pokusil se přehodit výhybku a odstavit tak vlak s třaskavým nákladem na vedlejší kolej.

Ale její tvář jako by říkala, jen si mluv, mluv, stejně to máš marné, já vím svoje. A jenom se tak trochu nad jeho úsilím smutně pousmála.

Rezignovaně zavrtěla hlavou a složila ruce do klína.

„Ne, děkuji. Zařezávám dnes od časného rána, tak už jsem se stačila kofeinem dostatečně nadopovat. Měla jsem taky docela blbou noc, tak trochu i kvůli tobě, a mám pocit, že mi praskne kebule.“

Docela zřetelně slyšel z jejího hlasu obvinění – za to můžeš jenom ty.

„Tak to je mi vážně líto, chtěl jsem se dát nejdřív tak trochu do kupy a chystal jsem se tě překvapit přímo v pracovním procesu.“ Nebyla to tak úplně pravda, ale skutečně se snažil.

„Tak to jo, to se ti povedlo.“ Asi moc ne, zase slyšel někde pod prahem ticha ten vyčítavý osten.

„Neblázni, Lenko, nestalo se přece nic tak hrozného. Včerejšek rozhodně nebyl posledním dnem, kdy jsme mohli být spolu. Čeká nás jich teď bezpočet. Tolik, kolik jenom sami budeme chtít.“

„Jo, to zní dobře.“

„Snaž se mě pochopit. Není to pro mě jednoduché. Jsem v dost blbé situaci. Odcházím na možná zasloužený odpočinek, práce, kterou jsem dělal tolik roků, je kdesi v nenávratnu…“

„Copak jsi první chlap, který odchází do důchodu? Nebereš si to víc, než je zdravé?“

„Já nevím, jak to nesou ostatní, ale já toho všeho mám plnou hlavu. Připadám si najednou zbytečný, jako vypuštěný a rozpuštěný. A taky tak trochu opuštěný.“

Sotva dořekl poslední větu, zdálo se mu, že příliš nad svým údělem běduje a skuhrá o její milost. Nebyl to právě jeho styl, ale co naplat, účel přece světí všechny prostředky.

Lenku, jak se zdálo, jeho slova sice zčásti přesvědčila, ale nijak zvlášť nedojala.

„To všechno se dá pochopit, můj milý, ale opuštěný jsi být přece nemusel. A pokud se tak cítíš…“ hlas ji zradil a jenom nasucho polkla, ale vzápětí se znovu vzpamatovala, „ale víš ty co? Já už musím do úřadu, platí mě za práci, ne za klábosení, a ty, až si to všechno srovnáš, až se zase dostatečně napustíš, víš, kde bydlím. A přinesla jsem ti tvoje klíče od domu.“

Vstala, urovnala si rukou záplavu květin přilepených na stehnech, otevřela zvlhlou dlaň a položila na stolek dva klíče zavěšené na stříbrném kroužku.

„To jsi fakt nemusela,“ hlesl kapitán poraženě.

Ačkoli skoro o nic nešlo, to její gesto v té chvíli vypadalo, jako by ho definitivně opouštěla.

„Ale ano, musela, je to přece tvůj dům. A ty od toho mého taky klíče nemáš. Tak se tady usebírej a měj, jak chceš.“

„Kdy se uvidíme?“

„Poslouchal jsi vůbec, co jsem ti před chvílí říkala? To přece záleží na tobě.“

Než se stačil vzpamatovat, byla pryč. Zůstala po ní jenom lehounká květinová vůně.

A k tomu všemu i nepříjemný pocit totálního selhání.

To jsem fakt docela úspěšně posral, přiznal si nešťastný kapitán Kuba v duchu. Ale ne, napadlo ho sebekriticky, to se stalo už dřív, nejspíš včera, teď jsem do toho jenom šlápl a parádně to rozmazal.

Vzal prázdný hrnek a jako zpráskaný pes s ním odtáhl do kuchyně, aby ho pod tekoucí vodou umyl a nenadělal si nepořádek hned v prvních chvílích. Žil sám už dlouho a znal velice důvěrně dřez vrchovatý použitým nádobím, které umýval až ve chvílích, kdy už nebylo z čeho jíst ani pít.

Lenka tu v domě celou dobu jeho nepřítomnosti velice zodpovědně dohlížela na to, aby úpravy a opravy léta zanedbávaného domku po rodičích proběhly v pořádku a právě z toho důvodu také měla jeho klíče.

Ani jí ještě za tu službu náležitě nepoděkoval, a s tím bude muset něco, a to co nejdřív, udělat.

Rozhodl se náhle.

Kostkované, poměrně neforemné kraťasy vyměnil za plátěné kalhoty, vytahané a vyrudlé tričko za volnou letní smetanově bílou lehounkou košili s krátkým rukávem a vyrazil autem směrem k nedalekému městečku, aby tam našel něco, čím si u Lenky napraví, alespoň zčásti, pošramocenou reputaci.

Sotva vyjel za vesnici do sluncem prozářené krajiny, tak trochu se mu ulevilo. Po vrstevnicích starohorského kopce, který pamatoval jaksi vyšší, se plazily úhledné a uklidňující řádky vinohradů. A bíle svítící rozvlněný hřbet Pálavy, táhnoucí se na obzoru před ním, vypadal velice optimisticky.

Nedělní odpoledne podle Idy

Léto toho roku zářilo jako foukaná ozdoba ve světle svíček na vánočním stromku, teploměr šplhal vzhůru hbitostí lasičky a horka bývala úmorná a natolik zničující, až se z nich člověku dělalo často na omdlení.

Kdo si mohl takový luxus dovolit, zalézal někam mezi chladivé zdi domů nebo aspoň do stínu stromů, pokud ještě nějaké zbyly, a ze všeho nejlepší bylo trávit čas někde u vody.

I rozlehlá zahrada pod vilkou rodiny Vinařických byla zalitá sluncem a azurově modrý a poměrně prostorný bazén vysílal odlesky klidné vody jako ostré šípy až nahoru ke stejně zabarvené a bezoblačné obloze.

Vzrostlé zelené stromy všech možných listnatých i jehličnatých druhů, osázené důmyslně kolem plotu, aby nejen zdobily, ale i bránily pohledu zvenčí, tiše šuměly v lehounkém vlahém vánku…

Co ještě dodat, aby byl idylický obraz úplný? Vlastně už nic, všechno to zkrátka spolu ladilo z rukou renomovaného zahradního architekta téměř bez chyby, v úhledném ladu a skladu.

Nedaleko od opalizujícího bazénu stál pohodlný vzdušný altán, samozřejmě celý dřevěný a natřený byl na bílo, to aby v té bujaré zeleni náležitě vynikl.

Zmínka o něm je na místě, neboť v jeho stinné náruči přímo trůnil a rozvaloval se v pohodlném proutěném křesle Leo Vinařický a v ruce třímal vysokou sklenici s mírně zakalenou tekutinou neurčité barvy.

V lesklých černých a pohodlně volných plavkách do půli stehen, s roztomilým jednoduchým faldíkem na břiše, mírně svěšeným přes jejich široký okraj a zakrývajícím drobnou bílou značku, působil celkem blahobytně a uvolněně.

Ovšem jenom navenek. Jak známo, zdání často klame.

Přivřenýma očima pozoroval svoji ženu Idu rozplácnutou na vykachličkovaném okraji bazénu, občas se sebezapřením a ústy pokřivenými nevolí, ba přímo odporem, usrkl ze sklenice onoho záhadného moku a těšil se na chvíli, až ji povinně dopije a naleje si konečně čistého vína.

Ví jenom bůh, ve kterém z množství ženských blábolivých časopisů, plných nejenom drbů ze společnosti, ale i zaručených rad a různých návodů, jak všechno zaonačit k absolutní dokonalosti, jimiž se jeho žena tak zarputile obklopovala, vyčetla i návod na přípravu této břečky sladké jak cecek, jíž říkala poněkud vznešeně – daikiri.

A od chvíle objevení se tento, pro jeho ženu Idu dálkami, romantikou a hlavně světovostí vonící nápoj, pro Vinařického jen nechutná a sladká míchanice, která se mu v hubě lepila na patro jako čerstvý kočičinec, stal nedílnou součástí jejich společných poobědových sobotních a nedělních odpolední.

Jenom z důvodu ničím a nikým nerušeného odpoledního klidu, aby měl pokoj a nebyl potupně vystaven po zbytek dne ublíženým a provokativním Idiným poznámkám typu – my spolu nemáme už nic společného, vůbec tě nezajímám, ty mě už nemáš rád, byl ochotný jednu sklenici toho šmejdu vypít, a tak těžko mohl přeslechnout a ignorovat její pravidelné a nadšené zvolání – dáme si koktejl, miláčku?

Ida Vinařická, na rozdíl od manžela, měla v té chvíli (a nejenom v té chvíli) všechno, po čem vůbec kdy mohla jenom ve snu zatoužit.

Dobře namazaná, tedy zatím jen po těle, tím zaručeně nejlepším z lékárny a za pár stovek, přece si nebude ona kupovat nějaké pofidérní laciné přípravky, po nichž by se mohla jenom nepříjemně spálit či bolestivě osypat, nadšeně vstřebávala sluneční paprsky na zlátnoucí kůži téměř po celém těle, neboť ležela nahoře bez.

Mohla si takový luxus dovolit, ale bohužel pouze vzhledem k naprostému soukromí, jež jí zaručovala zahrada obehnaná vysokou zdí a navíc zastíněná vysokým porostem.

Byla tedy oblečená do své vlastní kůže, jenom klín jí zakrýval sporý trojúhelníček z látky, jehož úzké šňůrky se jí neesteticky zařezávaly do poněkud dobře vyvinutých a naducaných hýždí.

A jak jinak, onen úsporný kousek hadříku byl azurově modrý, jako by jej vyřízla přímo ze stěny bazénu.

Idu – tedy původně Lídu do okamžiku, než se jim začalo dařit, firma se po letech tápání a kotrmelců konečně naplno rozběhla a dokonce i prosperovala a oni tak vystoupali po společenském žebříčku o pár příček výš – si Vinařický přivezl před čtvrtstoletím z jižních Čech, kde si v té době odbýval svoji povinnou ZVS. Základní vojenskou službu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Jsou rána pod psa a jenom pro kočku

Pokání

Nedělní odpoledne podle Idy