Saeculum

Uprostřed lesů začíná boj o život...

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Ursula Poznanski

Saeculum – Uprostřed lesů začíná boj o život... – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro mého otce, jenž tento les miloval,

a pro mou tetu a strýce, kteří z něj pro nás

vytvořili neobyčejné místo.

„Ach můj bože, tolik krve!“

„Umírá. Určitě umírá.“

„Kde je ten meč?“

„Leží na schodišti.“

„Tam nemůže zůstat.“

„Prosím, já už chci konečně odsud pryč.“

„Nikdo se o tom, co se tady odehrálo, nezmíní ani slovem, jasný?“

„Ale co když… chci říct, co když…“

„Bez obav, postarám se o to.“

1.

Bastian slyšel řinčení mečů už zdaleka. Přicházelo od hradního valu, z míst, kde byla největší tlačenice. Zatímco se věnoval sušeným bylinám, Sandra se mu v davu ztratila.

Posunul si brýle nad čelo do vlasů a promnul si oči. Místo učení měl v noci raději spát. A o kafi si může na tomhle středověkém tržišti nechat tak akorát zdát. Jen samá medovina, pivo a ovocné šťávy. Jo, a aby nezapomněl, ještě nápoje lásky. Ušklíbl se. U stánku s čarodějnickými potřebami mu Sandra dala přivonět k ozdobné lahvičce, z níž vycházela pronikavá vůně vanilky.

„Jeden hlt a propadneš mi navěky,“ zašeptala a podívala se na něj. Krátce nato se mu ale ztratila v davu návštěvníků jarmarku proudících na ukázku historického šermu.

Bastian si nasadil brýle a pátral v davu po Sandřině blonďaté hřívě.

„Hledáš něco?“ Cestu mu zastoupila baculatá tmavovlasá dívka v dlouhých černých šatech třpytících se ve slunečních paprscích. Bastian odhadoval, že je jí tak dvaadvacet třiadvacet let, ale nepřirozeně silné černé linky kolem očí ji dělaly mnohem starší, než asi byla ve skutečnosti.

„Chceš vědět, co pro tebe přichystal osud a co tě čeká?“ Bez okolků ho popadla za ruku a otočila ji dlaní vzhůru.

„Ne, já jen chci vědět, kam se poděla moje přítelkyně,“ odpověděl, zatímco dívka krátkým popraskaným nehtem přejížděla po čarách v jeho dlani.

„Jak vypadá?“

„Velká asi jako ty, štíhlá, oblečená do středověkých červenohnědých šatů se živůtkem.“

„Ach. Počkej… něco vidím… tvá srdeční linie je velmi výrazná… ta osoba, co ji hledáš, má vlnité špinavě blond vlasy, že? A zelené oči. A – jmenuje se Sandra.“

Ohromený Bastian jí ruku vytrhl. „Prima trik. Prozradíš mi, jak to děláš?“

Dívka na něj vážně pohlédla. „To není trik. Znám ji. Před chvílí tady byla a pak pokračovala k místu, kde před pár minutami začaly rytířské souboje. U té malé zídky musíš zahnout doleva.“ Znovu ho vzala za ruku a podrobně ji zkoumala. Bastian si všiml, že má na kloubech prstů namalované či vytetované tmavomodré znaky.

„Čeká tě něco nového, něco velkého,“ zamumlala. „Když nebudeš opatrný, vyvede tě to z rovnováhy a pohltí tě to.“

Bastian vyvlékl ruku z jejího sevření a usmál se. „Zkouška z fyziologie. To je víc než velká věc.“

Ale dívka jeho úsměv neopětovala. „Já nežertuju. Když říkám, že to bude něco velkého, tak to tak myslím. Měl bys být opatrný. Jestli chceš, udělám ti předpověď z runových kamenů. Ta ledacos osvětlí.“

To určitě. „Díky, ale řekl bych, že mám dokonale jasno.“

„Jak myslíš. Kdyby sis to rozmyslel, ptej se na mě, všichni mě tu znají.“ Opět ho chytila za ruku, ale tentokrát jen proto, aby mu ji stiskla. „Já jsem Dora.“

„Bastian.“

„Já vím.“

V duchu se usmál. Dora je naprosto dokonalá jarmareční čarodějnice, s drsným hlasem, černě namalovanýma očima a hustým obočím připomínajícím housenky. Vymanil se z jejího sevření, jež bylo silnější, než mu bylo příjemné. Přikývla, jako by ani nic jiného neočekávala.

Bastianovi se ulevilo, když po přátelském zamávání mohl zmizet v davu. Ale jednu z dívčiných rad přece jen vzal vážně a u zídky zahnul směrem k místu probíhajícího klání. Razil si cestu houfem polonahých mužů ve skotských kiltech. Tohle taky pochází ze středověku? Ať tak nebo tak, na ostrém jarním slunci se ti hoši do večera pořádně spálí. Blahopřeju.

Zhluboka se nadechl a snažil se myslet na něco jiného. Heslo zní: Vypnout! Pokusit se přestat myslet na školu. Fakt by si to zasloužil.

Do cesty se mu připletla skupina žen v nákladných kostýmech dvorních dam, protáhl se kolem nich a u posledního stánku zabočil. To představení se musí odehrávat někde tam vpředu. Mžoural proti slunci, když vtom ho málem porazil blonďatý klučina, který mu celou svou vahou narazil do nohou. Patrně byl na útěku před matkou, která mu chtěla sebrat ukradený dřevěný meč.

Bylo neuvěřitelné, kolik lidí jarmark přilákal. Návštěvníci, kteří se mezi rytíři, urozenými dámami, vikingy a amazonkami pohybovali jen v džínách, tričkách a teniskách, tu působili až nepatřičně.

Místo, kde probíhal rytířský turnaj, bylo ohrazené plotem stlučeným z prken a na plotě visely hrozny výskajících dětí vyzbrojených dřevěnými kopími a meči, některé z nich měly i praky. Bastiana v duchu napadala nejrůznější poranění očí, která by dokázala způsobit jedna dobře mířená rána, ale okamžitě se napomenul. K čertu, dneska ne.

Uprostřed prostranství se odehrával souboj s meči. Zdatně vyhlížející rytíř, celý v modrém, se bránil výrazně menšímu, ale mrštnějšímu protivníkovi, který na něj útočil střídavě mečem a kopy nohou.

Kousek od bojujících mužů zahlédl Sandru. Opět ho napadlo, jak moc je hezká, obzvlášť když si myslí, že ji nikdo nepozoruje. Ještě nikdy nepůsobila tak uvolněně jako tady na jarmarku; jako by sem odjakživa patřila, když v první řadě, trochu nakloněná přes plot, sledovala souboj. Jako by tu byla doma.

Občas prohodila pár slov s divákem vedle sebe, vyhlížejícím jako fousatý dlouhovlasý sud na dvou nohách. Že by patřil k bojovníkům? Podle meče za pasem se dalo usuzovat, že ano, ovšem jeho tělesné proporce svědčily spíš o opaku.

Modrý rytíř svého soka srazil na zem a vrhl se na něj se zdviženou zbraní, ovšem jeho malý soupeř se z nebezpečné zóny bleskurychle odkulil stranou a jedním skokem se ocitl opět na nohou. Publikum jásalo.

„Bastiane! Tady jsme!“ Sandra si ho všimla a začala na něj usilovně mávat. „Pojď sem! Georg s Nathanem hned skončí!“

Začal si prorážet cestu davem a omlouval se na všechny strany.

„Kde se touláš? Naposledy jsem tě viděla u stánku s olejovými mýdly, ale najednou ses vypařil.“

„Hned vedle prodával někdo léčivé byliny, tak jsem se na ně chtěl podívat.“

S předstíraným hněvem protočila panenky. „To jsem si mohla myslet.“ Obrátila se k sudovitému sousedovi, jenž sledoval jejich rozhovor s pobavením. „Tohle je Bastian, o kterém jsem ti vyprávěla. Bastiane, tohle je Kamínek.“

Kamínek? Bastian zadržoval smích. Balvan by byl výstižnější.

„Vítejte, urozený cizinče,“ řekl obr. „Nežasněte příliš nad mým podivným jménem, protože ve skutečnosti se jmenuji Christian Kámen. Ale vězte, že mi tak nikdo neříká.“

Urozený cizinče? Vězte? Bastian pohlédl na Sandru. Čeká snad, že bude mluvit taky tak?

V následujícím okamžiku dopadla Kamínkova ruka prudce na jeho rameno. „To je v pohodě, nenech se tím mým blábolením vyvést z míry.“

„Oukej, díky,“ odpověděl Bastian s úlevou „Já se ve středověké konverzaci příliš nevyznám, je mi líto.“

„Nic se neděje, když na to přijde, dá se to docela rychle zvládnout. Sandra ti neřekla, že ušetříš za vstupné, když přijdeš na jarmark v rouchu?“

Roucho, už zase takové slovo. „Ale jo, jenomže já žádné… roucho nemám. A co si budeme povídat, stálo by určitě víc, než kolik jsem dal za vstupné.“

„Chytrý chlapík, na mou věru,“ zamumlal Kamínek.

Hleděl střídavě na Bastiana a na Sandru. „Jak dlouho už se znáte?“ Mrknutí jedním okem prozrazovalo, že by moc rád slyšel nějaké podrobnosti.

Bastian si rozpačitě prohrábl vlasy. „Moc dlouho ne. Pár týdnů.“

„Šest. To znamená… že jsme se setkali asi tak čtyřikrát,“ oznámila vesele Sandra. „Potkali jsme se na univerzitě, což je asi tak jediné místo, kde je možné Bastiana zastihnout. Obvykle je zahrabaný v knihách a učí se. Málokdy má čas jít ven.“

„O to víc ho máš ty, pokud vím,“ poškádlil ji Kamínek. „Jen se přiznej, že ses schválně vypravila mezi mediky, abys ulovila budoucího primáře.“

Sandra ho v legraci bouchla pěstí do žeber. „Něco takového bych nikdy neudělala.“ Usmála se na Bastiana. „Vždyť se na něj podívej! Není ho škoda, aby skončil jako pecivál? Usoudila jsem, že má málo čerstvého vzduchu, a rozhodla jsem se to změnit.“

Bastian doufal, že zrudnul jen v nitru. To, co říkala, znělo, jako by už byli pár – ne snad, že by měl něco proti. Dobré nebe, přesně naopak. Ale… zatím to tak ještě nebylo.

„Čerstvý vzduch?“ zeptal se Kamínek a zašklebil se. „Máš na mysli pořádnou dávku čerstvého vzduchu?“

Sandra pobaveně pohlédla na Bastiana. „Spoustu vzduchu. Tolik, kolik ho jen člověk snese.“

Oba se rozesmáli. Bastian zjevně něco propásl. Nejspíš nějaký středověký vtip jen pro zasvěcené.

„Tak budeme doufat, že ten čerstvý vzduch snese,“ prohlásil se smíchem Kamínek.

Lidé kolem nich tleskali, souboj skončil. Rytíř v modré bojové suknici – Georg? – se s řinčením rozběhl k Sandře a ke Kamínkovi.

„Kde je?“ zasupěl. Pohledem přejížděl davy diváků. „Ona s vámi není?“

„Ne, bohužel,“ odvětila Sandra. „Mimochodem, tohle je Bastian, říkala jsem ti o něm.“ A doslova Bastiana postrčila přímo před Georga.

„Těší mě,“ pronesl, aniž by na Bastiana pohlédl. „Promiňte, ale vy vážně nevíte, kde Lisbeth je?“

„Ne-e,“ řekl Kamínek a začal se také rozhlížet.

„Při představení tu nebyla?“

„Nevím o tom. Každopádně s námi nebyla.“

V Georgově tváři se objevila nelibost. „Kde jste ji viděli naposled?“

„Ještě tak před dvěma hodinami byla u stánku s kušemi a předváděla dětem, jak správně založit šíp,“ řekl Kamínek. „Pak už jsem ji neviděl.“

„Chtěla se podívat na souboj. Nechápu to.“ Georg se přimhouřenýma očima rozhlížel na všechny strany, poté tiše zaklel a bez jediného slova odběhl.

„Co to bylo?“ Bastian se užasle díval z jednoho na druhého. „Proč je tak vynervovaný?“

Sandra pokrčila rameny. „To je prostě Georg. Jak jde o Lisbeth, je přímo posedlý kontrolou.“

„Není divu.“ Kamínek se zakousl do kousku tmavého chleba a smetl si z mnišské kutny pár drobků. „Až Lisbeth uvidíš, tak to pochopíš. Myslím, že má pořád strach, že mu ji někdo přebere.“ Zasmál se. „To musí být nervy! To lidi jako my to mají mnohem snazší, že jo, Sandro?“

Stín, který přelétl Sandře přes obličej, zmizel tak rychle, že si Bastian nebyl jistý, jestli ho skutečně zahlédl.

„Každopádně bych s Lisbeth neměnila, jestli se ptáš na tohle,“ odpověděla a pohodila vlasy.

Na turnajové kolbiště vstoupil další pár bojovníků. Větší z nich se slavnostně ukláněl publiku, ten menší toho využil, rozběhl se a nakopl ho do zadku. Hromotluk se natáhl jak dlouhý, tak široký do písku a diváci jásali.

„Lars a Bradavičák,“ vysvětlovala Sandra. „Jen počkej, to bude dobrý!“

„Copak ty je znáš všechny osobně?“ zeptal se Bastian. „Každého, kdo má na sobě drátěnou košili?“

„Jasně, ti všichni patří do mé skupiny.“

„Do skupiny?“

„Do mé skupiny, která hraje hru na hrdiny. Jmenujeme se Saeculum.“

Přerušil ji hromadný vzdech publika. Většímu z bojovníků – Bradavičák, to je mi ale jméno! – vyklouzl meč z ruky. S obtížemi se sklonil a unikl tak v posledním okamžiku Larsově úderu z otočky. Lars do rány vložil tolik síly, že se roztočil kolem vlastní osy. Publikum hýkalo smíchy. Údery obou rytířů míjely cíl vždy jen o vlásek, soupeři naráželi do plotu, sráželi se helmami, až se nakonec oba váleli na zemi. Zazněl mohutný potlesk.

„Neznamená slovo saeculum něco jako století?“ navázal Bastian na Sandřinu odpověď.

„Ano. Pro nás je to čtrnácté. Vymezuje hranice pro to, co je v rámci našich pravidel dovoleno.“

„Co myslíš tím dovoleno?“

Prohlédla si ho od hlavy až k patě a vzala si na mušku každý kus jeho oblečení. „Hrajeme hru na hrdiny. Najdeme si v přírodě nějaký opuštěný kout a tam – no a tam prostě hrajeme. Například boty jsou při hře úplně zakázané. Zipy ve čtrnáctém století ještě neexistovaly a gumové podrážky se vzorkem taky ne. Pak… ukaž – džíny! Ty nepřipadají vůbec v úvahu, musel bys je okamžitě svléknout.“ Naklonila hlavu na stranu, zkřížila ruce na prsou a mrkla na Bastiana, jako by čekala, že okamžitě zahodí boty a stáhne kalhoty.

Bastian se rozesmál, napůl pobaveně, napůl rozpačitě a Sandra se k němu přidala.

„Pár dní to člověk bez moderních vymožeností vydrží a déle larp obvykle netrvá.“ Chytila ho za ruku a sundala mu hodinky.

„Nejdřív se musíš naučit oprostit od stresu a časové tísně,“ řekla potichu a přejela prsty po kůži, kde měl ještě před chvilkou hodinky. „Je den. Svítí slunce. Víc vědět nepotřebuješ.“ V panujícím světle připomínaly Sandřiny vlasy moře s medově zbarvenými vlnami. Nespouštěla z Bastiana oči.

Když se teď pokusím ji políbit, dovolí mi to?

Myšlenka odplula s bouřlivým potleskem diváků, který Sandřinu pozornost opět odvedl ke kolbišti.

„Teď už přijde jen boží soud a pak se můžeme jít najíst.“

Bastian si nebyl jistý, jestli jí dobře rozuměl. „Cože přijde?“

„Boží soud. To bývalo ve středověku docela běžné, když se lidé nedohodli před světským soudem. To se pak s chutí spoléhalo na nadpřirozená znamení.“

Do středu kolbiště vstoupil obtloustlý zpocený člověk v úchvatně krásném varkoči, bojové suknici se zlatými výšivkami. Roztočil svitek, důležitě se rozhlédl po přítomných a začal předčítat.

„Zde přítomné panně Mathildě se dává za vinu, že uzmula z majetku své paní drahocenný prsten. Protože neexistují žádní svědci, kteří by její výpověď podpořili, hledá Mathilda bojovníka, který by se na důkaz její neviny utkal v souboji.“ Tlouštík ukázal na asi osmnáctiletou dívku s dlouhými blonďatými copy stojící pár kroků za ním. „Kdo chce za Mathildu bojovat?“ zvolal do publika.

„A je to tady,“ zamumlal Kamínek. „Pevně si držte svá děvčata.“

Z davu vystoupil urostlý muž a postavil se do středu kolbiště. Byl zahalený do tmavé pláštěnky s kapucí, která mu zakrývala obličej. Chvilku tam jen tak stál, jako by byl ponořený v myšlenkách, ale vzápětí si jediným pohybem strhl pláštěnku z těla. Jako by se všichni diváci naráz nadechli.

Sotva znatelně se usmívajícímu zachránci panny Mathildy bylo asi dvacet let. Hleděl do publika a špičkou svého meče nenuceně prováděl drobné kroužky. Stejně jako před chvílí Skoti i on vystavil své polonahé tělo slunci, ale rozdíl mohl být sotva větší. Pouhé pomyšlení na to, že by mu sluneční paprsky mohly uškodit, bylo absurdní. Levou rukou si odhodil z obličeje dlouhý pramen plavých vlasů a pohyby svého meče vyzýval protivníky k souboji.

„A kdo je tohle?“ pronesl Bastian. „Siegfried drakobijce?“

Sandra potlačovala smích. „Ne tak úplně. Ne, to je Paul, hezounek máchající mečem.“

„To je od tebe pěkně sprosté,“ poznamenal Kamínek. „Pořád máš vůči nám krasavcům nějaké výhrady!“

Sandra ho znovu láskyplně dloubla do žeber, ale nespustila z Paula oči. „Natřel se olejem, aby mu vynikly svaly. To nemá s předsudky nic společného, to je čirá ješitnost.“

„Budu bojovat za Mathildu, protože věřím v její nevinu,“ zvolal Paul. „Postavím se každému soupeři, který se přihlásí.“

Žádný z ozbrojenců nehnul ani brvou.

„Jestli zde není nikdo, kdo by byl připraven se se mnou utkat, prohlašuji boj za ukončený a vyhraný, tak jak je a vždy bylo zvykem.“

Bez sebemenší známky netrpělivosti vyčkával, až před něj nakonec předstoupili Bradavičák s Nathanem. „Postavíme se ti společně!“ vykřikl Bradavičák. „Když nás porazíš, bude nevina té dívky stvrzena.“

„Souhlasím.“ Sotva to dořekl, oba útočníci se na něj vrhli a zaútočili na něj rychlými a prudkými údery, kterým se buď obratně vyhnul, nebo je odrazil štítem. Bylo zcela zřejmé, na čí straně jsou sympatie obecenstva.

Všichni tři měli souboj dokonale secvičený. Každý úder seděl, každý krok byl zcela přesný, a když Paul při couvání klopýtl a předvedl dokonalý přemet, kterým se dostal do bezpečí, publikum začalo tleskat. Vzápětí Bradavičáka dorazil a Nathan se raději vzdal. Poté se všichni divákům několikrát uklonili a bylo po představení.

Čekali, až se většina publika rozejde, což trvalo o něco déle, protože kolem Paula se tlačil hrozen mladých dívek, které se s ním chtěly vyfotit, samozřejmě každá zvlášť.

Připojil se k nim alespoň Bradavičák, hrdina, jenž opět vstal z mrtvých. „Dej mi napít, bratře,“ zaburácel.

Kamínek odepnul z opasku bachratou čutoru. „Pouze voda, příteli. A buď tak laskav, až to všechno vyzunkneš, tak ji zase doplň.“

„Jistě.“ Bradavičák si odhrnul z čela zpocené vlasy. A Bastian konečně přišel na to, odkud pochází jeho přezdívka. Přímo nad kořenem nosu se mu jako třetí oko skvěl kulovitý útvar, kožní fibrom, o průměru téměř jednoho centimetru. Bastian se musel ovládat, aby na něj pořád necivěl, protože ta věc přitahovala jeho pohled jako magnet. Laserem nebo skalpelem by se s tím určitě dalo něco udělat.

Sakra. Studia z něj začínají dělat totálně idiotského odborníka – každého člověka, kterého potká, hned v duchu pokládá na vyšetřovací lůžko.

„Tak už dost,“ napomenul sám sebe a teprve na základě překvapených pohledů ostatních si uvědomil, že to nejspíš řekl nahlas.

„Dost čeho?“ zeptala se Sandra.

„Ale to nic. Jen bych už konečně potřeboval dostat z hlavy tu blbou medicínu.“

„Vidíš?“ usmála se Sandra vítězoslavně na Kamínka. „Měla jsem pravdu. Pojede s námi.“

„Kam s vámi pojedu?“

Než stačila Sandra odpovědět, popadl ji Kamínek za předloktí a odtáhl ji kousek stranou.

„Omluv nás na okamžik, příteli.“ Začal do Sandry něco hučet, ale bohužel ne dost nahlas, takže Bastian nerozuměl, o co jde. Jen tu a tam zaslechl nějaké útržky.

„…domluveno s ostatními,“ slyšel říkat Kamínka. „Myslel jsem, že si děláš legraci.“

Sandra odpověděla rovněž tlumeně a její slova zanikla v jarmarečním ruchu.

Bastian tam stál, hleděl na špičky svých bot a připadal si přebytečný. Rozpačitě se usmál na Bradavičáka, který dobře polovinu vody z čutory vypil a zbytek si nalil na hlavu.

„…tentokrát obzvlášť puntičkářský.“ Opět k němu dolehlo pár slov. „…nebudou nikdy souhlasit. Dokonce i Ben s Piou byli odmítnuti. Nikdo neví nic určitého. Takže mu toho moc neslibuj, nebo…“

Zbytek opět zanikl v okolním hluku a výskotu, když se Paul s máváním loučil se svými fanynkami. Kráčel přes bojiště a mával na všechny strany.

Čeká tě něco velkého, pomyslel si Bastian a v duchu se usmál. Věštby se mohou vyplnit velice rychle, když je člověk správně interpretuje.

Paul se prodral davem až k nim, poplácal Bradavičáka po rameni a druhou rukou mu sebral čutoru.

„Prázdná!“ povzdechl si, se staženým obočím pohlédl na Bradavičákovy mokré vlasy a zavrtěl hlavou. „Odporné plýtvání. Buď tak hodný a dojdi ji naplnit, ano?“ řekl a vtiskl mu čutoru do ruky. Při tom se jeho pohled střetl s Bastianovým.

„Ahoj. Asi bychom se měli znát, že?“

Měli bychom? Zatímco Bastian přemítal, jestli ta poznámka byla přívětivá, nebo spíš podivná, podával mu jeho protějšek ruku.

„Já jsem Paul, a jestli ty jsi Bastian, tak mi o tobě Sandra už pár věcí pověděla.“

Skutečně? „Fakt?“

„Ano.“ Paul se na něj zářivě usmíval a nespustil ho z očí, ani když mu Bradavičák přinesl naplněnou čutoru a podal mu ji. Na Bastianův vkus byl jeho pohled až příliš intenzivní.

„Předpokládám, že se ve skutečnosti jmenuješ Sebastian.“

„Ne, rodiče se hned od začátku rozhodli pro zkrácenou podobu. Přišlo jim, že se to víc hodí k tomu zbytku.“

„No a ten zbytek je jaký?“

„Steffenberg.“

Paul zopakoval jeho jméno téměř požitkářsky. „Bastian Steffenberg. Tvoji rodiče měli pravdu. Zní to dobře. Jako kdybys měl rodinný erb, který se dá namalovat na štít.“

Prima nápad. Zlatý skalpel na zelené bankovce, pomyslel si Bastian s hořkostí. „Raději ne,“ odpověděl.

„Sandra se zmínila, že studuješ medicínu. Jsi dobrý?“

Takovouhle otázku mu v souvislosti s jeho studiem ještě nikdo nepoložil. Je to obtížné, je to těžké, je to zajímavé – to ano. Ale: Jsi dobrý?

„Snažím se,“ odpověděl Bastian obezřetně. V Paulových otázkách cítil cosi divného, co jej přimělo udržovat si odstup.

„Řekni mi o tom něco. Už ses rozhodl pro nějakou specializaci?“

„Na to je ještě trochu brzo.“ Bylo zjevné, že jeho odpověď Paulovi nestačí. „Možná to bude chirurgie. Uvidíme, jak se to všechno vyvine.“

To Paula pobavilo. „V tvém životě je to tak, že se věci prostě jen tak vyvíjejí? V mém tedy ne.“ Vklouzl do světlehnědé kožené kazajky a utáhl si šněrování. „Ale mně to nevadí. Výzvy mě baví.“

Bastian mu věřil každé slovo. Paul byl přesně ten typ člověka, který má tolik energie, že by ji mohl rozdávat.

„Sorry, že se tě tak vyptávám.“ Zřejmě už vycítil Bastianovu nevoli. „Ale není to jen čirá zvědavost, mám k tomu své důvody. Brzy to pochopíš.“ Zhluboka se napil vody z čutory. „Už ti Sandra řekla něco o našich larpech?“

Jako kdyby Sandra čekala, až padne její jméno, a hned se k nim s Kamínkem po boku připojila.

„To je on!“ vykřikla. „To je Bastian.“

„Už jsme se seznámili,“ řekl Paul. „Rád bych zjistil, jak šikovný je ten tvůj kamarád ve štupování zranění utržených v bitvě s mečem…“

Zbytek věty přehlušila dudácká kapela procházející kolem; nebylo rozumět ani slovu. Paul napodobil pár kroků rádoby skotského tance. Když se hudebníci konečně vzdálili a zvuky dud byly tlumenější, chopil se znovu slova.

„Určitě si musíme ještě pokecat, ale umírám hlady. Co byste řekli tomu, že bychom si támhle u toho stánku dali grilovaná žebírka?“

To přišlo Bastianovi jako skvělý nápad.

Přešli přes louku kolem barevných stanů, stojanů se zbraněmi a navršených balíků slámy, po kterých šplhaly děti. Tu a tam visely nad ohništi na trojnožkách kotlíky a všude to vonělo gulášem, klobásami a pivem. Kamínek měl nadmíru dobré vztahy se ženou, jež u stánku Krmě a pitivo otáčela rožněm, a tak zůstali ušetřeni fronty čekajících zpocených návštěvníků a jejich ufňukaného dorostu. Dostali voňavé kousky masa na papírových táccích a uvelebili se s nimi ve stínu rozložitého buku.

„Co tě vlastně přivedlo ke studiu medicíny, Bastiane?“ navázal Paul na jejich předchozí rozhovor. Soustředěný zájem, který opětovně zahlédl v jeho očích, vyváděl Bastiana z míry. Fascinuje jeho studium toho kluka doopravdy, nebo je to jen přehnaná zdvořilost? Paul ho doslova propaloval pohledem. Takovéhle pohledy znal Bastian víc než dobře z dětství a neměl na něco takového nejmenší chuť.

„Jestli chceš slyšet nějaké originální vysvětlení, tak sorry,“ odpověděl. „Prostě studuju to, co mě odjakživa zajímalo nejvíc.“

Zdálo se, že Paula odpověď uspokojila, a dál už nešťoural.

„A co ty, Paule? Co ty vlastně děláš v normálním životě?“ Klást zvědavé otázky uměl Bastian také.

„V normálním životě,“ zopakoval Paul zamyšleně. „Jak to myslíš? Ležím v trávě, do tváře se mi opírá slunce, po ruce mám něco k jídlu a k pití – normálnější život si ani neumím představit.“

Mazané, s jakou elegancí na položenou otázku vůbec neodpověděl. Ale Paul s vysvětlováním ještě neskončil. „Pokud tě zajímá, jestli studuju nebo pracuju – tak svým způsobem ano. Zkoumám, cestuju a pátrám po stopách z minulosti. Někdo mi kdysi řekl, že ten, kdo porozumí minulosti, zvládne budoucnost.“ Rozhlédl se kolem sebe a ukázal na skupinu procházejících mužů v drátěných košilích. „Proto se tu cítím tak dobře. Kam se člověk podívá, vidí jen samou minulost.“

„Rozumím.“ Což byla lež. Bastian si na základě Paulova popisu nedokázal vůbec nic představit. „A co ty, Kamínku?“

„U mě je to podobné, jen míň zkoumám a víc vařím.“ A spokojeně se poplácal po kulatém břiše. „A taky si užívám! No a příležitostně si obstarávám živobytí a plním měšec jako grafik.“

„Neuvěřitelně krásně kreslí,“ prohlásila Sandra. Seděla vedle Bastiana tak těsně, že se dotýkali rameny. „Erb pro Saeculum dělal on.“

Jasně, to je ta hra na hrdiny, Saeculum. „Můžete mi ještě jednou vysvětlit, o co v tom jde?“ požádal Bastian a marně hledal něco, do čeho by si utřel pusu.

„Pořádáte dobrodružné hry a zříkáte se novodobých vymožeností? Hodinek, mobilů a toho všeho?“

„Správně,“ potvrdil Kamínek a místo ukazováčku zvedl kost, kterou právě s chutí okusoval. „Ale nejen to. Při dodržování našich pravidel nenarazíš ani na sirky či na tabák nebo třeba na pečené brambory.“

„A proč?“

„Paule, vysvětli mu to, prosím. Ostatně největší organizační maniak jsi tu stejně ty.“

Tentokrát si dal Paul s odpovědí načas, protože zrovna s viditelným požitkem konzumoval kuřecí stehno. „To se má tak: brambory, kukuřice, tabák – to všechno se do našich zeměpisných šířek dostalo teprve někdy po roce patnáct set. Jenomže my jsme si usmysleli, že budeme během našich her používat pouze věci, které byly známy ve čtrnáctém století. Saeculum quartum decimum. Nebyla to tenkrát žádná procházka růžovou zahradou. Mor, války, dokonce i malá doba ledová. Mnozí měli v našem věku jen polovinu zubů.“ Zvedl hlavu a pohlédl na Bastiana. „Kolik je ti let?“

„Dvacet.“

„Mně taky. Za chvíli mi bude jednadvacet. Věk, ve kterém tenkrát bývali muži pasovaní na rytíře.“ Paul sebral Kamínkovi kousek masa a zabořil do něj zuby. „Samozřejmě jen když pocházeli z bohatého prostředí,“ dodal s plnou pusou. „Naše podmínky ale zdaleka nejsou tak nuzné jako ve středověku. Morová epidemie je prakticky vyloučená a nehrajeme v zimě. Možná jsme o něco extrémnější než ostatní skupiny, ale nejsme blázni.“

Z míst, kde seděl Bradavičák, zaznělo vyprsknutí. „Znám spoustu lidí, kteří si myslí něco jiného,“ pronesl mezi dvěma sousty. „A taky několik takových, kteří si raději sednou holým zadkem do hromady střepů, než by s náma ještě jednou strávili pět dnů v lese.“

To neznělo příliš lákavě. Bastian ucítil, že tlak Sandřina ramene sílí.

„Nevěř Bradavičákovi ani slovo,“ špitla mu do ucha. „Je složité to popsat někomu, kdo to ještě nezažil, je to jako cesta do jiného světa. To musí mít člověk rád. Ocitneš se uprostřed lesa, daleko od civilizace. Když něco zapomeneš doma, nemůžeš si to jít jen tak koupit, takže ti je pak doopravdy zima nebo máš hlad. Může se stát, že budeš spát pod širákem, nikde žádná chata ani stan, jen nad tebou nebe plné hvězd…“

„…a zdola mokrej zadek,“ vpadl jí do řeči drsný ženský hlas.

Sandra si povzdechla. „Ahoj, Iris.“

„Posílá mě Georg. Ptá se, jestli by někdo mohl vystřídat Lisbeth u střelby z kuše.“

„Proč to za ni nevezmeš ty?“

„Protože jsem slíbila Doře, že jí budu při čtení z ruky dělat hudební doprovod.“

Bradavičák zvedl ruku, ve které svíral zpola okousané žebírko. „Já Lisbeth vystřídám. Ale nejdřív to dojím.“

„V pohodě.“ Iris se rychle rozhlédla na obě strany a vzápětí se posadila do trávy vedle Kamínka. Podal jí kus chleba, na který se vrhla, jako by od rána nejedla.

Bastian pozoroval Iris se stejným zájmem, jaký by věnoval kožní vyrážce nejasného původu. Co to má s vlasy? Vypadalo to, jako by se na ni vrhlo šílené dítě s nůžkami v rukou. Pár pramenů jí sahalo až na ramena, další, sotva centimetrové, jí trčely z hlavy. Navíc se zdálo, že její kštice má za sebou nespočet nevydařených snah o změnu barvy – od červené přes tmavě hnědou až po smolně černou, na různých místech se vyskytovaly snad všechny barvy najednou. V kombinaci s pihami a lehce zešikmenýma očima vyhlížela jako oškubaná elfka.

Když si uvědomil, že jeho pohled opětuje se směsí pobavení a opovržení, bylo už pozdě předstírat, že si ji prohlíží jen úplnou náhodou.

„My se ještě neznáme, já jsem Bastian,“ vyhrkl ve snaze napravit své zírání zdvořilostí. „Přišel jsem se Sandrou.“

„Ach.“

„Bastian studuje medicínu,“ vysvětloval Kamínek.

„Ach.“ Iris se krátce podívala na něj, pak na Sandru a nakonec na masy tlačících se návštěvníků jarmarku. „Budu u Dory,“ oznámila, sebrala Kamínkovi ještě jeden krajíc chleba a mrštně jako lasička zmizela v davu.

„No, tak teď už znáš i Iris.“ Opovržení v Sandřině hlase bylo nepřeslechnutelné.

„Něco s ní není v pořádku? Má, hm… velice originální účes.“

„Teda, mezi námi… nechci ji pomlouvat, ale je pořádně praštěná a chová se příšerně. Ještě před rokem vypadala docela normálně. Ale nenechá si nic říct. Když jsem se o to jednou pokusila, málem po mně skočila.“

Kolem opět procházeli dudáci, tentokrát za doprovodu dvou bubeníků.

„Tak já jdu,“ vykřikl Bradavičák, smetl z kožené kazajky drobky a vzápětí ho pohltil dav.

Bastian mžoural do slunce, najedený a spokojený. Na rameni ucítil Sandřinu hlavu, a tak ji zkusil jednou rukou obejmout. Neucukla, naopak se k němu přitiskla a začala si tiše pobrukovat nějakou melodii. Na louce před nimi se jako líná šelma protahoval Paul. Otočil se na bok a usmál se. „Vy jste mi ale pěkný pár.“

Sandřino zachichotání se projevilo jen jako lehounké zachvění Bastianova ramene. „Starej se o sebe, Paulíčku.“

„Heh,“ zašklebil se. „To přece dělám pořád.“

Bastian se cítil tak uvolněně jako už dávno ne. Jako by se mechanismus v jeho nitru, který ho neustále poháněl jako motor, náhle zastavil. Díky Sandře. Přitiskl ji k sobě o trošku silněji. Sandra mu odfoukla z brýlí pramínek vlasů.

„Co bys řekl tomu, že se ještě jednou vydáme k těm léčivým bylinám a necháme se trochu poučit? Takovéhle vědomosti se můžou hodit, když je člověk někde venku v pustině… a vůbec, kdo ví, kde se ocitneme…“

Koniec ukážky

Table of Contents

1.

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: