Horror School –

Podivné sestry

Ukážka z elektronickej knihy

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Horror School – Šialený profesor

Horror School – Zákerný šprt

Charles Gilman

Horror School – Podivné sestry – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Táto kniha je pre Annu.

KAPITOLA

PRVÁ

Róbert Arthur a Glenn Torkells sedeli v riaditeľni.

Vyučovanie sa skončilo pred dvadsiatimi minútami. Ich spolužiaci pobehovali po novom zelenom trávniku pred Lovecraftovou základnou školou, hrali frisbee alebo bejzbal, či odchádzali na bicykloch domov.

Róbert s Glennom nešli nikam. Mali schôdzku s pani Slaterovou, riaditeľkou školy. Ďalšou osobou v riaditeľni okrem nich bola riaditeľkina sekretárka pani Polypsová. Jej prsty rýchlo behali po klávesnici počítača. Občas sa na chlapcov pozrela a usmiala sa na nich. Farba jej zubov pripomínala žltý školský autobus.

„To je hlúpy nápad,“ zašepkal Glenn.

„Pssst,“ zasyčal naňho Róbert.

„Nikto sám od seba do riaditeľne nejde,“ pokračoval Glenn. „Každý sa jej vyhne. Nechodí si sem dobrovoľne posedieť.“

„My sme si sem neprišli posedieť,“ poučil ho Róbert. „Prišli sme riaditeľke povedať, že škole hrozí nebezpečenstvo.“

„Bude si myslieť, že nám preskočilo.“

„Môžem jej to dokázať.“

Glenn sa pohŕdavo zasmial: „Chcel by som vidieť, ako jej dokážeš, že sa na našu školu chystá zaútočiť armáda príšer.“

Pani Polypsová zrazu prestala písať.

„Buď ticho,“ zašepkal Róbert.

„Je to hlúpy nápad,“ opakoval Glenn. „Však uvidíš.“

V batohu pod Róbertovou stoličkou sa niečo pohlo. Vnútri boli jeho kamaráti Pip a Kvik, ako nazval dvojhlavú krysu. Pred pár týždňami tajne vkĺzli do jeho školského batoha a rozhodli sa, že ho budú na každom kroku sprevádzať. Róbert na batoh poklopkával teniskou, kým vrtenie neustalo.

Čakali skoro pol hodiny, potom riaditeľka Slaterová konečne otvorila dvere na svojej pracovni. V škole sa o nej šuškalo, že kedysi hrala v televízii v nekonečných seriáloch. Róbert nevedel, či je to pravda, ale pokojne by tomu uveril. Riaditeľka Slaterová bola veľmi pekná a vždy sa tak milo a priateľsky usmievala. „Prepáčte, že som vás nechala tak dlho čakať,“ ospravedlňovala sa. „Poďte ďalej.“

Uviedla ich do modernej presvetlenej pracovne, kde na stenách viseli rozličné diplomy a ďakovné listy. Na písacom stole mala v rámikoch fotografie rodiny a domácich maznáčikov. Posadila sa naproti nim a napila sa kávy z veľkého hrnčeka s nápisom NAJLEPŠIA RIADITEĽKA NA SVETE.

„Čo potrebujete, chlapci?“ opýtala sa.

„Musíme vám niečo povedať,“ začal Róbert, „ale bude to znieť trochu čudne.“

„Dosť čudne,“ opravil ho Glenn.

„Tak do toho,“ vyzvala ich a znovu sa napila.

„Vieme, kto uniesol Sarah a Silviu Priceové.“

Riaditeľke prudko klesla ruka s hrnčekom a káva vyšplechla na stôl. Nenamáhala sa to utrieť, akoby si to ani nevšimla.

„Žartujete, pravda?“ opýtala sa varovným tónom.

„Kiež by,“ vyhŕkol Róbert.

O zmiznutí Sarah a Silvie Priceových, dvojčiat zo siedmej triedy ich školy, informovali palcové titulky vo všetkých novinách po celom Novom Anglicku. Rodičia sa báli, že sa dievčatá stali obeťami nejakého psychicky narušeného útočníka. Polícia prehľadávala okolité lesy a parky. Nenašla nič – nijaké stopy, dôkazy, nič, čoho by sa mohla chytiť.

O päť dní sa Sarah so Silviou za záhadných okolností vrátili domov, vyzeralo to tak, že sú v poriadku, ale nepamätali sa, kde boli alebo kto ich uniesol. Polícia bola z toho celá zmätená. Ľudí to pobúrilo, ale dievčatá ustavične opakovali, že sa netreba znepokojovať, že všetko je v poriadku. Že sa zase chcú zapojiť do bežného života.

„Zavolám na políciu,“ ubezpečila ich riaditeľka, „a porozprávame sa o tom s detektívmi. Najskôr od vás chcem počuť, kto tie dievčence uniesol.“

„To je na tom práve to čudné,“ varoval ju Glenn.

Róbert prikývol: „Uniesli ich príšery.“

Riaditeľka sa naklonila trocha bližšie, akoby zle počula: „Môžeš zopakovať to posledné slovo? Zdalo sa mi, že počujem ‚príšery‘.“

Róbert sa zhlboka nadýchol a začal úplne od začiatku. Povedal jej, že Lovecraftova základná škola bola skoro celá postavená z použitého materiálu – boli tu staré okná, dvere, dlaždice a tak ďalej. Mnohí však nevedia, že tento materiál pochádzal zo starého opusteného zámku na opačnom konci mesta. Pred tridsiatimi rokmi v ňom býval fyzik Crawford Tillinghast. S tímom ďalších vedcov tajne vyvolával prastaré druhy démonov a príšer. Doteraz si všetci myslia, že Tillinghast i so svojimi zamestnancami zomrel pri výbuchu v sklade, ale pravda je oveľa zložitejšia.

„V skutočnosti nezomreli,“ vysvetľoval Róbert, „len ten dom skopírovali do inej dimenzie.“

„Do inej dimenzie,“ opakovala Slaterová. „Neviem, čo to znamená.“

„Niečo ako svet vnútri nášho sveta,“ vysvetľoval Róbert. „A teraz prichádza tá naozaj šialená časť. Keď sa z pôvodného zámku vybudovala Lovecraftova základná škola, vznikli tu také diery. Ako brány medzi tými dvoma svetmi. Keď nejakú nájdete, môžete prejsť zo školy do Tillinghastovho zámku.“

„A vy ste niečo také už vyskúšali?“ opýtala sa riaditeľka. „Boli ste v tom Tellighostovom zámku?“

„Tillinghastovom,“ opravil ju Glenn.

„Už sme tam boli,“ povedal Róbert. „A Sarah so Silvou tiež. To sa vám práve snažíme vysvetliť. Prešli k Tillinghastovi a ten sa zmocnil ich duší. Tie dievčence, čo sa vrátili, v skutočnosti nie sú Sarah a Silvia. Sú to príšery s ich podobou.“

Riaditeľka zavrtela neveriacky a unavene hlavou: „Vážne? Niečo ako Frankenstein?“

„Ide o niečo oveľa staršie,“ povedal Róbert. „O Pradávnych démonov. Nosia naše telá ako masky.“

Riaditeľka sa rozosmiala. „Chlapci. Hovoríte s bývalou učiteľkou biológie. Chápete, ako funguje ľudská pokožka? Viete, prečo je to anatomicky nemožné?“

„Viem, že to znie šialene,“ uznával Róbert, „ale ja som to videl. Obaja sme to videli.“

„Je to pravda,“ pritakal Glenn. „Profesor Goyle bol jedným z nich. A teraz majú Sarah a Silviu Priceové.“

Riaditeľka sa chytila oboma rukami za hlavu, akoby chcela upokojiť svoje myšlienky. „Predpokladajme, že všetko, čo tvrdíte, je pravda. A čo chcete, aby som urobila?“

„Povedzte to ľuďom,“ odpovedal Róbert. „Povedzte to všetkým. Kým neunesú ďalšie deti.“

„Bez dôkazov nemôžem niečo také tvrdiť,“ namietla riaditeľka. „Ľudia si budú myslieť, že som sa zbláznila. Máte dôkazy?“

Róbert zavrtel hlavou. „Nemáme.“

„Nijaké? Nejaké fotky v mobile? Nejakých svedkov? Niečo, čo ste si schovali doma?“

„Ešte nie,“ priznal Róbert.

„Pracujeme na tom,“ poponáhľal sa Glenn.

„To nestačí.“ Riaditeľka vstala spoza stola, prešla k dverám a vyťukala bezpečnostný kód zámky. Záklopka hlasno zacvakla. „Bez dôkazov o tom, bohužiaľ, nemôžem nikomu povedať.“

Keď sa vrátila k stolu, Róbert si všimol, ako jej očervenela tvár. Niečo nebolo v poriadku. Kožou na čele jej šklbalo, pulzovalo a zrazu bola plná pľuzgierov. Riaditeľka Slaterová hovorila ďalej, akoby sa nič nedialo, ale jej hlas bol zrazu hlbší, zmenil sa v chrapľavý škrekot: „Bohužiaľ, musí to zostať medzi nami.“

Natiahla k nim ľavú ruku, lenže to nebola ruka, už nie – bolo to štíhle slizké chápadlo posiate stovkami malých prísaviek.

Glenn uhol, ale nebol dosť rýchly. Riaditeľka Slaterová ho už zvierala okolo pása. Vystrelilo jej ďalšie chápadlo, obvinulo sa Glennovi okolo nohy a zdvihlo ho zo stoličky.

Róbert chytil chápadlo za koniec, snažil sa ho uvoľniť, ale zistil, že je pokryté pichľavými ostňami, akoby držal tŕnisté bodľačie.

„Chyť ma za členky!“ zajačal Glenn.

Róbert sa o to pokúsil, ale nemal dosť sily, aby ho udržal. To už riaditeľka zhodila zvyšok svojej ľudskej kože. Teraz sa podobala na akúsi obrovskú žabu s velikánskou papuľou. Jednostaj čosi hovorila nejakým nezrozumiteľným jazykom: „Zlagh fahn mynakos. Zlagh f’yaloh!“

Neprestávala, kým si nenapchala Glennovu hlavu a trup do široko roztvoreného hrtana. Glenn bezmocne trepal nohami a príťažlivá sila ho sťahovala hlbšie a hlbšie do pažeráka tohto netvora.

Róbert sa vyškriabal na stôl a ťahal Glenna za členky naspäť, ale jeho útle paže sa nemohli merať so silou hltajúcich čeľustí tej beštie. Róbert bol taký slabý, že nič nezmohol. Bol taký slabý, taký slabý, taký slabý…

KAPITOLA

DRUHÁ

Potom sa otvorili dvere.

A všetko sa zmenilo.

Nebol tu nijaký Glenn. Nijaká riaditeľka. A nebola tu nijaká žabia príšera.

Len pani Arthurová, Róbertova mama, v uniforme zdravotnej sestry. Stála vo dverách s rukou na vypínači.

„Synček,“ oslovila ho, „je ti niečo?“

Róbert sa posadil na posteli. Mal desivý sen. Ďalší z dlhého radu nočných môr, ktoré ho trápili od príchodu na Lovecraftovu základnú školu pred šiestimi týždňami.

„Nič mi nie je,“ odpovedal. „Mal som zlý sen.“

„Upokoj sa a spi.“

Mama zhasla svetlo a zavrela dvere. Róbert sa pozrel na svoj rádiobudík. Nebolo ani šesť hodín, ale vedel, že už nezaspí.

Zišiel dole do kuchyne, kde mama raňajkovala kukuričné lupienky a vystrihovala kupóny z novín. Pani Arthurová pracovala väčšinou na rannej zmene v dunwichskej nemocnici, a keď Róbert vstával, bývala už preč z domu.

„Mám ti uvariť vajíčka?“

„Nie, ďakujem.“

„Určite? Mám čas.“

„Nie som hladný.“

Pani Arthurová sa zamračila. „Čo sa ti snívalo?“

Róbert túžil povedať jej pravdu, ale nechcel jej pridávať starosti. Mala i tak dosť svojich problémov, musela variť, upratovať a zarábať, aby ich oboch uživila. Nepotrebovala vedieť, že jeho škola je plná brán do inej dimenzie.

„Už si to nepamätám,“ povedal nakoniec.

Videla, že klame. „Môžeš mi všetko povedať,“ uistila ho. „Čo sa s tebou deje?“

Pokrčil plecami: „Neviem, ako ti to mám vysvetliť.“

Pani Arthurová zrazu vstala a odišla z kuchyne. O chvíľu sa vrátila s hnedou škatuľou od topánok. „Schovávala som to pre teba k narodeninám, ale chcem, aby si to mal už teraz.“

„Čo je to?“

„Otvor to,“ posmeľovala ho. „No tak.“

Róbert zložil vrchnák. Vnútri našiel kefu na vlasy, dva guľôčkové dezodoranty, balíček potrieb na holenie a téglik s holiacim krémom.

„To je pubertálny balíček,“ vysvetlila mama.

„Čo?“

„Róbert, tvoje telo sa mení. Je to veľmi ťažké obdobie. To sú veci, ktoré budeš potrebovať, až dospeješ na muža.“

Róbert už o puberte vedel všetko. V škole o nej hovorili od štvrtej triedy.

„Tento vek je pre chlapca ťažký a je normálne, že máš rozličné starosti,“ pokračovala mama. „Tak by som ti želala, aby si mal ocka, ktorý by ti na všetky dôležité otázky odpovedal!“

Róbert sa prehrabával obsahom balíčka. Na dne škatule ležala brožúrka s názvom Pomoc! Moje telo sa mení! A na obálke bol nechápavý výraz dvanásťročného chlapca, ktorému z hlavy trčali otázniky.

„Ak máš niečo, na čo sa ma hanbíš opýtať,“ vysvetlila mu mama, „možno nájdeš odpovede v tejto knižke. Never všetkému, čo si prečítaš na internete.“

„Viem,“ povedal Róbert. „Vďaka.“

Keď mama odišla do práce, prečítal si obsah brožúrky. Bola to stovka krátkych výkrikov o pomoc:

Pomoc! Mení sa mi hlas!

Pomoc! Páchnem v podpazuší!

Pomoc! Vyrážajú mi uhry!

Róbert knižku zavrel a vzdychol si.

Pravda bola taká – a on by radšej zomrel, než by ju komukoľvek priznal –, že ani jeden z týchto problémov nemal. Hlas sa mu nemenil. Nepáchol v podpazuší. Jeden uhor sa mu takmer urobil, ale potom sa ukázalo, že ide o komárí štípanec.

Všetci ostatní chlapci z jeho ročníka rýchlo dospievali. Glenn bol len o tri mesiace starší než on, ale už rok sa holil. Chlapci v triede sa vytiahli a zosilneli, rýchlo dospievali a mali hlbšie hlasy. V porovnaní s nimi Róbert vyzeral ako malé decko a tiež sa tak cítil.

Listoval v knižke a hľadal kapitolku s názvom Pomoc! Mám skoro trinásť a svaly stále ako tretiak! Jeho prípad bol zrejme taký abnormálny a vzácny, že sa ním autori publikácie ani neobťažovali zaoberať.

Pip a Kvik sa mu vyšplhali na plece a zľahka ho štuchali pyskmi do krku, boli hladní a chceli raňajkovať. Róbert ich poškrabkal za ušami. „No,“ prehodil, „je dobré, že my máme oveľa dôležitejšie starosti.“

KAPITOLA

TRETIA

Keď Róbert ráno dorazil do školy, vo vestibule sa to hemžilo siedmakmi a ôsmakmi. Očividne sa pripravovali na nejakú akciu. Róberta privítala akási dievčina s podnosom plným sladkých košíčkov.

„Úspech prichádza s Priceovou!“ zvolala a strčila mu jeden do ruky. „Voľte Sarah Priceovú!“

V ponuke boli i mafiny, čokoládové sušienky a ďalšie sladkosti – to všetko poukladané na stole ozdobenom nafukovacími balónikmi a stužkami. Sarah a Silvia Priceové sa zabávali a smiali s ostatnými a rozdávali sladkosti. Školský rozhlas hlasno vyhrával populárne hity.

Róbert ešte nikdy nebol u nikoho zo spolužiakov na nejakom večierku alebo na oslave, kde by sa hralo a tancovalo, ale predstavoval si, že takto to tam asi vyzerá.

Sarah vyliezla na stoličku a zakričala: „Žiaci Lovecraftovej školy sú najlepší! Mám vás veľmi rada, ľudkovia!“

„My teba tiež, Sarah!“ zakričal niekto z davu.

„Mám veľmi rada svoju sestru!“ zvolala Silvia. „Do toho, Sarah! Si úžasná! Nech žije Lovecraftka! Hurá!“

Róbert sa predral pomedzi dav. Našiel Glenna Torkellsa, ten stál s Karinou Ortizovou kúsok od hlučného zhromaždenia a obaja sa len z diaľky prizerali.

„Čo sa to tu, prepánajána, deje?“ opýtal sa ich Róbert.

„Sarah kandiduje na predsedníčku študentskej rady,“ vysvetlil mu Glenn.

„Prečo?“

„Je to bystrý ťah,“ povedala Karina. „Tillinghast chce ovládnuť školu, takže začína zhora. Ak Sarah bude viesť radu, môže vlákať všetkých žiakov priamo do jeho pasce.“

Karina a Glenn boli jediní Róbertovi kamaráti, ktorých na Lovecraftovej základnej škole mal – a Karina ako jediná okrem ich dvoch poznala tajomstvo sestier Priceových. Karina ako dvanásťročná zomrela v Tillinghastovom zámku a jej duch bol medzi jeho stenami uväznený tridsať rokov. Róbert s Glennom jej pomáhali vydávať sa za jednu z mnohých žiačok z mäsa a kostí, ktoré chodili do školy. Nezistili by ste, že je duch, kým by ste do nej náhodou nevrazili – preto sa Karina vždy držala bokom od nejakých hlúčikov, ďalej od ostatných žiakov.

„Myslíš, že vyhrá?“ opýtal sa Róbert.

„Samozrejme, že áno. Je pekná a obľúbená a všetci jej kamaráti jej dajú hlas.“

Sarah ich mala mnoho, súdiac podľa davu, ktorý ju obklopoval. „A kto je jej protivníkom?“

„Nepamätám si jeho priezvisko,“ povedal Glenn. „Akýsi Herold.“

Ukázal na chlapca, ktorý sedel pri prázdnom stole a pred sebou mal veľký hrnček plný obyčajných ceruziek. Bol to Howard Mergler, chodil s Róbertom do tej istej skupiny na hodinu spoločenských vied. Pred troma rokmi mal autonehodu a odvtedy sa pohyboval o barlách a na kolene nosil ortézu. Keď ste cestou po schodoch uviazli za ním, mohli ste sa staviť, že prídete neskoro na hodinu.

„Ahoj, Howard,“ pozdravil ho Róbert.

„Dobré ráno!“ Howard ukázal na hrnček na stole. „Chcel by si ceruzku?“

„Jasné.“

„Zastrúhanú alebo nezastrúhanú?“

„Je mi to jedno.“

Howard mu dal obe. Na ceruzkách bolo napísané PRE SPRÁVNE A ZODPOVEDNÉ VEDENIE VOĽTE HOWARDA MERA.

„Howarda Mera?“ začudoval sa Róbert.

„Na viac písmen už nebolo miesto,“ vzdychol Howard. „To mi však nik nepovedal, keď som ten nápis objednával. Mal som radšej tiež doniesť sladkosti.“

„Kto chce košíčky?“ volala Sarah.

„A kto sušienky?“ prekrikovala ju Silvia.

„Hurááááá!“ hulákali spolu.

Howard si ich nevšímal. „Keď zvolia za predsedu mňa,“ sľuboval Róbertovi, „postarám sa, aby naše počítače boli najšpičkovejšie. A postarám sa o zdravšie obedy v školskej jedálni…“

Niekto zrazu zosilnil hudbu. Plechové dvierka šatňových skriniek duneli od basov: dum, dum, dum, dum, dum. Róbert už nerozumel ani slovo, čo Howard hovoril, ale uvedomil si, že na tých slovách nezáleží.

Taký kandidát ako Howard Mergler nemal vo voľbách proti Sarah Priceovej nijakú šancu.

KAPITOLA

ŠTVRTÁ

V nasledujúcich dňoch boli chodby Lovecraftovej základnej školy plné plagátov kandidátky Sarah Priceovej. Na všetkých stálo to isté heslo: ÚSPECH PRICHÁDZA S PRICEOVOU. Malo ísť o výstižný a stručný volebný slogan – ale Róbertovi tie slová zneli ako varovanie: Ak vo voľbách zvíťazí Sarah, bude ten úspech poriadne draho zaplatený.

Kto by mu to uveril?

Ako by mal tých ľudí varovať?

Mal vari nejaký dôkaz?

Sestry Priceové vyzerali ako celkom normálne správne americké dievčatá. V skrinkách mali nalepené fotografie chlapčenských kapiel. Známky mali dobré, nie však podozrivo dobré, z písomiek, testov a slohov dostávali väčšinou dvojky a jedna mínus. Sarah hrala na husliach, Silvia zas pozemný hokej. Prispievali do školského literárneho časopisu pôsobivými básničkami.

Obe sa správali úplne rovnako ako všetky ostatné žiačky siedmej triedy Lovecraftovej základnej školy, až na jedno:

Nikdy nechodili do jedálne na obed.

Keď každý deň o trištvrte na dvanásť zazvonilo a do jedálne sa nahrnuli stovky siedmakov, Sarah a Silvia zrazu zmizli.

Karina Róbertovi a Glennovi vysvetlila, že dievčatám sa pravdepodobne ľudská potrava hnusí. „Tillinghastove bytosti uprednostňujú živé mäso. Zjedia všetko, čo dýcha. Hlodavce, vtáky, obojživelníky. Dokonca i hmyz.“

Róbert si predstavil, ako si sestry Priceové uprostred školskej jedálne pochutnávajú na miske cvrčkov. Nečudo, že obedujú niekde mimo ľudí.

„Musíme ich nájsť,“ povedal. „Niečo taja a my musíme zistiť čo.“

Róbert si to vzal za úlohu. Každý deň počas obedovej prestávky rýchlo zhltol svoj sendvič a potom sa ponevieral po chodbách a dúfal, že niekde v telocvični, počítačovej alebo v hudobnej učebni nachytá sestry Priceové, ako obedujú šváby. Nebolo jednoduché stopovať ich a nevzbudiť pri tom pozornosť učiteľov. Keď nazrel do knižnice, všimla si ho knihovníčka pani Laviniová.

„Potrebujete niečo, pán Arthur?“

„Nie, ďakujem.“

„Hľadáte niečo konkrétne?“

„Len sa tak pozerám.“

Knižnica bola bludiskom plným vysokých regálov, ktoré mohli Sarah a Silvii poskytnúť úkryt. Keď pomedzi ne Róbert prechádzal, pani Laviniová mu bola jednostaj v pätách, upravovala knihy podľa abecedy alebo pred sebou tlačila rozheganý drevený vozík s vŕzgajúcimi kolesami.

Glenn mu tiež pomáhal s pátraním. Róbert prehľadával školu a on zase pátral po dievčatách na tenisových kurtoch, atletickom štadióne, parkovisku a na miestach určených na piknik. Bolo to zvláštne: tí dvaja sa donedávna neznášali. Glenn mal v Dunwichi povesť najväčšieho násilníka vyžívajúceho sa v šikane a Róbert bol niekoľko rokov jeho vybranou obeťou. Odvtedy, čo ho Róbert zachránil pred príšerou so slizkými chápadlami, obaja chlapci spojili svoje sily a stali sa z nich nerozluční kamaráti.

Po troch dňoch intenzívneho pátrania to nakoniec bola Karina, kto objavil, kde sa sestry počas obedovej prestávky schovávajú.

Koniec ukážky

Table of Contents

KAPITOLA PRVÁ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TRETIA

KAPITOLA ŠTVRTÁ