Ukázka elektronické knihy

WARHAMMER

40,000

DRUHÁ KNIHA TRILOGIE EISENHORN

MALLEUS

DAN ABNETT

Polaris

Malleus," GW, Games Workshop, Black Library, Warhammer 40 000, and all associated logos, illustrations, images, names, creatures, races, vehicles, locations, weapons, characters, and the distinctive likeness thereof, are either ® or TM, and/or © Games Workshop Limited, variably registered around the world, and used under licence.

All rights reserved.

English version originally published in Great Britain in 2001

by Games Workshop Ltd..

Games Workshop Limited.,

Willow Road, Nottingham,

NG7 2WS, UK

This edition published in Czech Republic by Polaris in 2017.

Copyright © Games Workshop Limited. 2001.

This translation copyright © Games Workshop Limited. 2016.

Translated and used under licence by Polaris. All rights reserved.

English title: Malleus

Cover art by: Alexander Ovchinnikov

Translated by: Marek Hrnčíř

www.blacklibrary.com

No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise, without the prior permission of the publishers.

This is a work of fiction. All the characters and events portrayed in this book are fictional, and any resemblance to real people or incidents is purely coincidental.

ISBN 978 - 80 - 7332 – 364 - 6 (Epub)

ISBN 978 - 80 - 7332 – 365 - 3 (Mobi)

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

PODLE ROZKAZU JEHO NEJSVĚTĚJŠÍHO VELIČENSTVA, BOHA CÍSAŘE TERRY.

UZAVŘENÉ SVAZKY INKVIZICE

POUZE PRO PROVĚŘENÉ OSOBY

SOUBOR K PŘÍPADU 442:41F:JL3:Kbu

Prosím, vložte přístupový kód >• • • • • • • • • • • • •

Ověřování…

Děkujeme vám, inkvizitore.

Můžete pokračovat.

KLASIFIKACE: první úroveň tajné služby

PROVĚŘENÍ: obsidiánové

ŠIFROVÁNÍ: Cryptox v 2.6

DATUM: 337.M41

AUTOR: inkvizitor Javes Thysser, ordo Xenos

PŘEDMĚT: záležitost pro vaši naléhavou pozornost

PŘÍJEMCE: lord inkvizitor Phlebas Alessandro Rorken,

officio nejvyšší inkviziční rady, sektor Scarus, Scarus major

Zdravím vás, lorde!

Ve jménu Boha Císaře, posvátná budiž jeho věčná bdělost, a vznešených lordů Terry, poroučím se, Vaše Výsosti, a doufám, že mohu v této delikátní záležitosti hovořit přímo a důvěrně.

Abych začal obecným, moje práce na Vogel Passionata skončila a své vznešené povinnosti vůči slavné inkvizici lidstva jsem se zhostil úspěšně. Moje plné a patřičně zdokumentované hlášení dorazí v několika dnech, jakmile je mí savanti dopíšou, a věřím, že Vaše Výsost je po přečtení shledá uspokojujícím. Abych je shrnul pro účely tohoto krátkého dopisu, se vší hrdostí prohlašuji, že škodlivý vliv takzvaného wyrdstva byl z úlových měst Vogel Passionata vypuzen a nejužší kruh tohoto obscénního xenofilního řádu byl navždy rozbit a předán očistnému ohni. Jejich samozvaný mesiáš, Gaethon Richter, zemřel mou rukou.

Nicméně vzešla z toho jistá záležitost. Dělá mi to starosti a nejsem si jistý, jak nejlépe to mám vyřešit. Proto vám píši, Vaše Výsosti, v naději, že se mi od vás dostane nejlaskavějšího vedení.

Jak se dalo očekávat, Richter se nevzdal bez boje. Nakonec, když moje spojené síly zaútočily na jeho pevnost pod hlavním úlem, se strhl krvavý boj. Tehdy si proti nám zavolal na pomoc bytost nadanou strašlivou silou. Zabila devatenáct imperiálních gardistů přidělených k mému očistnému týmu, stejně jako inkvizitora Bluchase, vyšetřovatele Farulina a Seetmola a kapitána Ellen Osselovou, mého pilota. Zabila by i mne, nebýt nanejvýš podivné náhody.

Ta bytost byla nesvatý tvor, vytvořený k podobě člověka, ale zářící vnitřním světlem. Její hlas byl laskavý a její dotek oheň. Věřím, že to byl hostitel démona nezměrné moci, s nanejvýš hanebnými sklony k zášti a krutosti. V mém hlášení naleznete podrobné vylíčení konkrétních ohavností, kterých se ta bytost dopustila na Seetmolovi a Osselové, než je zabila. Tady vás těch hrozných skutečností ušetřím.

Když zabila Bluchase, zahnala mne do kouta v horním patře pevnosti, kam jsem se dostal při svém postupu k vnitřní svatyni ‚mesiáše‘ wyrdstva. Moje zbraně jí nedokázaly nijak ublížit a smála se mi, když mne jediným pohybem zápěstí shodila ze schodů.

Napůl omráčený jsem vzhlédl a díval jsem se, jak sestupuje za mnou, neschopný zmoci se na jakoukoliv obranu. Možná jsem se plazil po zemi, abych našel svou zbraň, kterou jsem při pádu upustil.

To ji přimělo promluvit. Uvádím tady přesně její slova. Řekla: „Teď si nedělej starosti, Gregore. Jsi příliš cenný, než abychom tě promarnili. Ale dopřej mi to, jen jeden malý šrám, aby to vypadalo autenticky.“

Její drápy mi přejely přes hruď a hrdlo a strhly mi masku recyklátoru vzduchu. Řekli mi, že se ty rány nakonec zahojí, ale jsou hluboké a mučivě bolestivé. Pak se bytost zarazila, když poprvé spatřila můj obličej bez masky. V očích jí zaplál temný vztek. Řekla – odpusťte mi, Výsosti, ale přesně tak to bylo – řekla: „Ty nejsi Eisenhorn! Byl jsem obelstěn!“

Věřím, že by mne zabila na místě, nebýt čelního útoku Astartes z aurorské kapituly, kteří právě v tu chvíli vtrhli do síně. V následné krvavé bitvě bytost zmizela, i když nechápu proč. Jakkoliv jsou Astartes hrozivě silní, ta bytost byla mnohem, mnohem mocnější.

Později, když klečel Gaethon Richter před svou popravou přede mnou a ke spánku měl přiloženou hlaveň mé zbraně, prosil ‚Cherubaela‘, aby se vrátil. Kvílel, že ho ten ‚Cherubael‘ opustil. Věřím, že mluvil o hostiteli démona.

Věřím, že Vaše Výsost pochopila, v čem je můj problém. Ta bytost ušetřila můj život proto, že si mne spletla s jiným členem našeho bratrstva – a s jedním z nejpříkladnějších, dodávám.

Inkvizitor Gregor Eisenhorn je vysoce vážený, mnohokrát poctěný a po právu vyzdvihovaný jako příklad všeho, co je v našem bratrstvu dobré, silné a dogmatické. Nicméně vzhledem k výše popsaným okolnostem cítím jisté obavy—

Vlastně nejsem s to definovat, čeho přesně se obávám. Ale myslím, že byste se o tomhle měl dozvědět, a to co nejdříve. Také mám za to, že by měl být informován ordo Malleus, třeba jen preventivně.

Doufám a modlím se za to, že tato záležitost bude shledána zcela nevinnou a prostou všech důsledků. Ale jak jste mne vy sám učil, pane, vždycky je lepší si být jistý.

Opatřeno mou pečetí na ověření pravosti, psáno mou rukou, 276. dne roku 337.M41

Císař ochraňuje!

Váš služebník

Thysser

[Konec zprávy.]

Jedna

Zjistil jsem, že jsem mrtvý.

Pod temným ohněm, doupě Sadie.

Tantalid, naprosto nevhod.

Jak stárnu, nechť mne Císař ochraňuje, shledávám, že běh svého života poměřuji milníky, událostmi tak významými, že mi nikdy nevymizí z paměti: moje přijetí do požehnaného řádu inkvizice, den, kdy jsem byl jako novic přidělen velkému Hapshantovi, moje první úspěšné trestní řízení s kacířem Lemete Syrem, moje povýšení do hodnosti řádného inkvizitora ve věku čtyřiadvaceti standardních let, ukončení nekonečně se táhnoucího případu Nassar, ta záležitost s Nekroteuchem, spiknutí P’glao.

To všechno jsou milníky. Navždy zasazené do cesty mé paměti. A mezi nimi si s neobyčejnou jasností vzpomínám na Temnou noc na konci měsíce umbrisu imperiálního roku 338.M41. Protože právě jejím krvavým završením to začalo. Velký milník mého života.

Na Lethe 11 jsem byl z rozkazu ordo Xenos a byl jsem zrovna hluboce zabraný do práce – tu prokletou xenofilku Beldame Sadii jsem už skoro měl v hrsti. Deset týdnů mi trvalo ji nalézt, deset hodin sklapnout past. Nespal jsem tři dny; nejedl ani nepil jsem dva. Mou myslí se proháněly psychické fantomy vyvolané zatměním Temné noci. Umíral jsem na binární jed. A do toho všeho se objevil Tantalid.

Abyste byli v obraze, Lethe 11 je hustě osídlená planeta na čelním okraji subsektoru Helican. Hlavními průmyslovými odvětvími jsou tu metalurgie a štítové technologie. Na konci každého umbrisu se nějakou kosmologickou shodou okolností vyrovná dráha a zdánlivá velikost největšího měsíce Lethe s místní hvězdou a planeta zažívá dva týdny trvající zatmění známé jako Temná noc.

Dopad tohoto jevu je vskutku neobyčejný. Po celých čtrnáct dní je nebe chladné a temně rudé jako zaschlá krev a měsíc Kux dominuje obloze jako naprosto černá koule obklopená praskající koronou svíjejících se jantarových plamenů. Nikoho, kdo se zabývá imperiálními kulty, patrně nepřekvapí, že se tato událost pro Lethany stala hlavním sezonním svátkem. Na začátku Temné noci jsou zapalovány ohně všech tvarů a velikostí a veškeré obyvatelstvo bdí na stráži, aby se ujistilo, že nikdo neodejde, dokud zatmění neskončí. Výroba je zastavena. Všichni mají dovolenou. Ve všech městech se konají divoké karnevaly a ohňostroje. Bují smilstvo a kriminalita.

A nad tím vším visí černý měsíc obklopený temným ohněm zatměného slunce. Podle tvaru a vzhledu korony se už tradičně věští osud.

Doufal jsem, že Beldame dopadnu před začátkem Temné noci, ale byla krok přede mnou. Její hlavní travič Pye, o němž se říká, že se svoje umění naučil v mládí jako vězeň temného eldara, mi přidal do vody jed, který se neaktivuje, dokud nespolknu jeho druhou složku.

Byl jsem mrtvý muž. Beldame mne zabila.

Jed v mém těle objevil naprostou náhodou můj savant Aemos a nenechal mne od té doby sníst ani vypít nic jiného. Ta neslavná smrt na mne ale dál neodvratně čekala. Mou jedinou šancí na přežití bylo, že dopadnu Beldame a jejího vazala Pye a vytluču z nich tajemství svého osudu.

Venku v temných uličkách města odváděli svou práci mí spojenci. Osmdesát mých věrných sluhů pročesávalo ulice, zatímco já jsem čekal ve svých komnatách na hipodromu, vyprahlý, slabý a blouznící.

Nakonec slavil úspěch Ravenor. Samozřejmě se dalo čekat, že to bude právě on. Při svých schopnostech už brzy zanechá kariéru vyšetřovatele za sebou a stane se plnohodnotným inkvizitorem.

To on vypátral doupě Beldame Sadie v katakombách pod odsvěceným chrámem svatého Kiodra. Jakmile jsem od něho dostal zprávu, ihned jsem spěchal za ním.

„Měl bys raději zůstat tady,“ naléhala Bequin, ale já jsem nesouhlasil.

„Musím to udělat, Alizebeth.“

Alizebeth Bequin bylo v té době už sto dvacet pět let. Díky diskrétní vylepšovací chirurgii a spoustě omlazovacích drog byla stále stejně krásná a aktivní jako ve třiceti. Její tmavé oči na mne naléhavě hleděly z půvabného obličeje orámovaného závojem, který byl součástí jejího oděvu z pružného hedvábí.

„To tě zabije, Gregore,“ řekla.

„Pokud ano, pak nastal čas, aby Gregor Eisenhorn zemřel.“

Bequin pohlédla přes temnou místnost ozářenou jen světlem svíc na Aemose, ale ten jen smutně zavrtěl svou starou, mnohokrát vylepšovanou hlavou. Dobře věděl, že jsou chvíle, kdy dohadovat se se mnou nemá žádný smysl.

Vyšel jsem na ulici. Všude hořely osvětlovací koše a obyvatelé města v maskách křepčili a veselili se. Já jsem byl od hlavy k patě v černém, včetně těžkého pláště z černé kůže, který sahal až na zem.

Navzdory plášti a navzdory všem těm ohňům kolem mne mi byla zima. Vyčerpání a podvýživa mi hlodaly v kostech.

Podíval jsem se na měsíc. Zbyla z něj jen vlákénka světla kolem mrazivého, temného srdce. Stejně jako já, pomyslel jsem si, stejně jako já.

Přivolali mi vůz. Šest pomalovaných komoňů pofrkávajících s uzdami v tlamách bylo zapřaženo do vznešeného landauru. Několik mých lidí čekalo poblíž, a když mne uviděli vycházet na ulici, seběhli se ke mně.

Rychle jsem zamířil k nim. Všechno to byli věrní druzi, jinak bych je sem nepovolal. Několika němými gesty jsem vybral čtyři z nich, aby mne doprovodili, a zbytek jsem poslal zpátky za jejich povinnostmi.

Ti čtyři nasedli se mnou do vozu. Mescher Qus, bývalý imperiální strážce z Vladislavu, Arianhrod Esw Sweydyr, šermířka z Carthae, a Beronice a Zu Zeng, dvě ženy z Bequinina týmu.

Beronice na poslední chvíli z vozu zase vysedla a její místo zaujala sama Alizebeth Bequin. Bequin odešla z aktivní služby u mne před osmašedesáti standardními roky, aby mohla vytvořit Ženstvo a věnovat se mu, ale pořád ještě byly situace, kdy se nespolehla na své lidi a doprovázela mne osobně.

Bylo mi jasné, že tentokrát je to proto, že Bequin nečekala, že to přežiju, a chtěla být na konci se mnou. Po pravdě řečeno, ani já jsem nečekal, že to přežiju.

Prásknutí biče uvedlo vůz do pohybu a vzápětí jsme už rachotili ulicemi a vyhýbali se slavnostním ohnům a pochodňovým průvodům.

Nikdo z nás nepromluvil. Qus kontroloval a nabíjel svůj autokanón a upravoval si tělesnou zbroj. Arianhrod vytáhla z pochvy šavli a vyzkoušela její ostří na vlasu, který si vytrhla. Zu Zeng, která se narodila na Vitrii, seděla s hlavou svěšenou a dlouhé skleněné šaty na ní zvonily, jak vůz nadskakoval.

Bequin zírala na mne.

„Co je?“ zeptal jsem se nakonec.

Zavrtěla hlavou a odvrátila se.

Chrám svatého Kiodra stál ve čtvrti vodního ptactva na periferii, kde město přechází do rozlehlých slaných močálů zamořených ještěry. Temnota pulzovala bzučením hmyzu.

Landaur zastavil v ulici mezi hromadami kamení pokrytými černou hnilobou, asi dvě stě metrů od chrámu, jehož ponurá silueta se černě rýsovala ve tmě. Obloha měla barvu tmavého jantaru. Za našimi zády město ožívalo jasnými hvězdami ohňů. Ale kolem nás byly jen mrtvé ruiny, postupně pohlcované hladovou bažinou.

„Dráp si přeje Trn, vzteklé zvíře uvnitř,“ řekl Ravenor do voxu.

„Trn zaměřuje rozmanitost, čepele převleku,“ odpověděl jsem. Měl jsem sucho v hrdle a můj hlas zněl chraptivě.

„Dráp pozoruje okamžik. Požadavek hrbolaté cesty, vzor eben.“

„Vzor odmítnut. Vzor tyglík. Růžový trn si přeje přerušení.“

„Potvrzeno.“

Komunikovali jsme pomocí glossie, neoficiálního verbálního kódu, který znají pouze mí lidé. Naše komunikace je díky ní bezpečná před nepřáteli i na otevřených linkách.

Vyladil jsem voxový kanál.

„Trn si přeje záštitu, pro mne, vzor tyglík.“

„Záštita se zvedá.“ Hlas Betancore zazníval z velké dálky. „Vzor potvrzen.“

Můj dělový kutr se vší svou proslulou palebnou silou vzlétl. Vytáhl jsem zbraň a rozhlédl jsem se po stínech ostatních.

„Teď je ten správný čas,“ řekl jsem.

Ponořili jsme se do temné, slizem pokryté zříceniny chrámu. Ve vzduchu se vznášel čpavý zápach vlhkého rozkladu a každičký povrch byl kluzký solankou z bažin. Klubka larvovitých červů rozežírajících kámen se rychle zavrtávala dovnitř, kdykoliv na ně dopadlo světlo z našich svítilen.

Qus nás vedl, svým autokanónem mířil hned sem a hned zase tam, jak vyhledával cíl pomocí červeného laseru, který byl součástí jeho bionicky vylepšeného oka. Byl to podsaditý muž, kterému se pod postrojem keramitové zbroje vlnily mohutné svaly. Poněkud bezvýrazný obličej si pomaloval barvami svého starého pluku, Devadesátého vladislavského.

Arianhrod a já jsme kráčeli hned za ním. Přestože si posypala čepel své šavle cihlovým prachem, stále odrážela světlo, jak si ji přehazovala z jedné ruky do druhé. Arianhrod Esw Sweydyr měřila hodně přes dva metry, vlastně byla nejspíš největší žena, jakou jsem kdy viděl, ačkoliv mezi obyvateli z dalekého Carthae je taková sošnost běžná. Na sobě měla koženou zbroj pobitou bronzovými cvočky, přes kterou nosila dlouhý, třásnitý plášť sešitý z kusů kůže. Stříbrné vlasy měla protkané korálky. Svou šavli nazývala Barbarisater a ženy z klanu Esw Sweydyr si ji předávaly už po devatenáct generací. Od jílce vyzdobeného prýmky po hrot zakřivené, vykládané čepele měřila skoro půl druhého metru. Dlouhá, štíhlá a nebezpečná jako žena, která jí vládla. Už jsem cítil vibrace psychické energie, kterou do ní vkládala. Žena a čepel se stávaly jedinou bytostí.

Arianhrod u mne sloužila už pět let a pořád ještě jsem poznával nové finesy jejího bojového umění. Obyčejně bych si všímal každičké maličkosti z jejích metod boje založených na zvláštním transu, ale teď jsem byl příliš unavený a vysílený hladem a žízní.

Bequin a Zu Zeng kráčely vzadu, bok po boku, Bequin v dlouhých černých šatech s lemováním z černých per kolem ramen a Zu Zeng ve svém neodrazivém oděvu z vitrianského skla. Držely se kus zpátky, aby aura jejich psychické prázdnoty nezmenšovala Arianhrodiny nebo moje schopnosti, ale dostatečně blízko, aby kolem nás zformovaly obranu, až přijde čas.

Inkvizice – a mnoho jiných institucí, ať už vznešených nebo jiných – si je už dlouho vědoma užitečnosti nedotknutelných, těch velice vzácných lidských bytostí, které prostě nemají psionickou signaturu, a proto jsou schopny odolat i tomu nejmocnějšímu psychickému útoku. Když jsem před sto lety našel Alizebeth Bequin na Tvrdošíjnosti, byla první nedotknutelná, se kterou jsem se setkal. Zařadil jsem ji do svého týmu i přes její krajně znervózňující přítomnost – zdržovat se v blízkosti nedotknutelných činí potíže i nepsykerům – a už mnohokrát prokázala svou nedocenitelnost. Po mnoha letech služby odešla na odpočinek, aby sestavila Ženstvo složené z nedotknutelných naverbovaných po celém Impériu. Ženstvo bylo v mých službách, ale občas jsem ho dával k dispozici i jiným členům svého řádu. Nyní čítalo už čtyřicet členek, které Bequin osobně vycvičila a velí jim. Jsem si jist, že je Ženstvo jednou z nejmocnějších antipsykerských zbraní v celém Impériu.

V ruinách se dařilo stínu a slanému vlhku. Plísňožraví brouci lezli po loupajících se mozaikách zobrazujících dávno mrtvé hodnostáře, kteří na nás přísně hleděli z výklenků. Všude se plazili červi. Nepřetržité hemžení hmyzu ve slaném bahně připomínalo zvuky chřestítka. Když jsme postoupili hlouběji, dorazili jsme na vnitřní nádvoří. Náhrobní kameny zasazené v dlažbě byly místy rozbité a odhalovaly zahnědlé kosti dávno pohřbených trčící z hlíny. Lebky pokryté plísní byly vykopané a navršené do neuspořádaných pyramid.

Zarmoutilo mne, že je toto svaté místo teď tak zchátralé a bezútěšné. Kiodrus byl velký muž a bojoval po pravici samotné světice Beati Sabbat při její velkolepé křížové výpravě. Tato událost byla ale hodně vzdálená v čase i prostoru a zůstalo už velmi málo těch, kteří ho ještě uctívali. Bylo by třeba další křížové výpravy na Sabbatiny světy, aby se zájem o něj a jeho zapomenuté činy obnovil.

Qus dal signál k zastavení a ukázal na schody do podzemních prostor. Upoutal jsem jeho pozornost a ukázal jsem mu na tenoučký proužek rudé stužky položený pod kámen na horním schodu. Značka zanechaná Ravenorem, říkající, že tohle není vhodný vstup. Když jsem se zadíval do šera schodiště, spatřil jsem to, co viděl on: napůl pohřbené kabely detektoru otřesů a něco, co vypadalo jako svazek trubkových bomb.

Našli jsme ještě tři podobné vstupy, všechny označené Ravenorem. Beldame si svou pevnost zajistila dobře.

„Tudy, co říkáte, pane?“ zašeptal Qus a ukázal mi ke sloupoví ambitu bez střechy.

Už jsem chtěl přisvědčit, když Arianhrod zasyčela: „Barbarisater žízní…“

Podíval jsem se na ni. Plížila se nalevo, ke klenutému průchodu u základů hlavní zvonice. Pohybovala se tiše, šavli svírala oběma rukama a její řásnitý plášť za ní při tom vlál jako andělská křídla.

Pokynul jsem Qusovi a oběma ženám a seřadili jsme se za ní. Vytáhl jsem svou drahocennou bolterovou pistoli, kterou mi dal knihovník Brytnoth z kapituly Hlídka smrti Adepta astartes v předvečer očisty Izaru; už tomu bude skoro sto let. Nikdy mne nezklamala.

Z noci se vynořili Beldamini přisluhovači. Bylo jich osm, jen stíny, které se odlouply od hlubší temnoty. Qus spustil palbu a skolil prvního, kdo se po něm hnal. I já jsem začal střílet a kosil jsem naše přízračné protivníky střelami z bolteru.

Beldame Sadia je kacířská čarodějnice, která obcuje s xenoťany. Zvlášť ji fascinuje víra a nekromancie temných eldarů a svůj život plně zasvětila tomu, jak využít to odporné cizácké dědictví k získání vědomostí a moci. Vlastně je jediný člověk, jehož znám, který se paktuje s jejich podlými spolky. Povídalo se, že v současnosti prodělávala iniciaci do sekty Kaela Mensha Khaine v jeho aspektu vražedného boha, tak milovaného eldarskými renegáty.

Z tohoto hlediska bylo pochopitelné, že si za své nohsledy vybírala jen odsouzené vrahy. Muži, kteří na nás zaútočili na tom hnilobném nádvoří, byli v podstatě sprostí zločinci zahalení stínovým polem koupeným, pronajatým nebo ukradeným jejich nelidským spojencům.

Jeden se po mně rozmáchl halapartnou s dlouhou čepelí a já jsem mu ustřelil hlavu. Moje tělo bylo vyčerpané a moje reakce zatraceně zpomalené.

Zahlédl jsem Arianhrod. Prováděla jakýsi bleskurychlý balet a její vlasy ozdobené korálky se míhaly nad vlajícím pláštěm. Barbarisater v jejích rukou předl.

Zpětným sekem přeťala hrdlo jednomu stínu, udělala piruetu a dalšího rozpoltila od krku k rozkroku. Její šavle se pohybovala tak rychle, že jsem ji stěží viděl. Tvrdě došlápla a prudce změnila směr pohybu, takže třetí útočník minul cíl a natáhl se na zemi. Šavle se mihla vzduchem, jeho hlava se odkutálela a Arianhrod plynulým pohybem probodla čtvrtého. Pak se otočila, přičemž svou čepel držela vodorovně nad pravým ramenem. Přesekla kovové ratiště jakési dlouhé zbraně pátého útočníka, a když muž pozpátku zavrávoral, Barbarisater opsal ve vzduchu osmičku a muž padl na zem v několika kusech.

Poslední z nohsledů se otočil a pelášil pryč. Výstřel z Bequininy laserové pistole ho složil k zemi.

Krev mi divoce pulzovala ve spáncích a uvědomil jsem si, že jestli se na chvíli neposadím, nejspíš ztratím vědomí. Qus mě popadl za ruku a pomohl mi usednout na hromadu sesutého zdiva.

„Gregore?“

„Jsem v pořádku, Alizebeth… dej mi chvilku…“

„Neměl jsi sem chodit, ty hlupáku! Měl jsi to nechat na svých žácích!“

„Zmlkni, Alizebeth.“

„Nebudu mlčet, Gregore. Je nejvyšší čas, aby sis uvědomil svoje meze.“

Podíval jsem se na ni. „Já žádné meze nemám,“ řekl jsem.

Qus se uchechtl.

„Já mu věřím, paní Bequin,“ ozval se Ravenor, který vystoupil ze stínu. Císař proklej to jeho tichošlápkovství, dokonce ani Arianhrod ho neviděla přicházet. Jen tak tak ho nesekla šavlí.

Gideon Ravenor je o vlásek menší než já, ale silný a udělaný. Je mu teprve čtyřiatřicet. Podlouhlý obličej s vysoko posazenými lícními kostmi mu lemovaly dlouhé černé vlasy, svázané dozadu. Na sobě měl přiléhavou šedivou kombinézu a dlouhý kožený kabát. Psykanón namontovaný na jeho levém rameni zavrněl, zacvakal a otočil se, aby zamířil na Arianhrod.

„Opatrně, šermířko,“ řekl. „Moje zbraň tě má na mušce.“

„A pořád ještě na mě bude mířit, když už se tvoje hlava bude dávno válet v prachu,“ odpověděla.

Oba se zasmáli. Věděl jsem, že už asi rok jsou milenci, ale navenek pořád mezi sebou soupeřili a jeden druhého si dobírali.

Ravenor luskl prsty a z úkrytu se vybelhal jeho společník, hnisající mutant Gonvax. Z jeho pokřivených úst vytékal potůček slin. Nesl plamenomet, nádrž se zápalnou látkou připevněnou na svých hrbatých zádech.

Vstal jsem. „Co jsi objevil?“ zeptal jsem se Ravenora.

„Beldame – a cestu dovnitř,“ odpověděl.

Doupě Beldame Sadie bylo ve svatyni pod hlavní kaplí ruin. Ravenor ho pečlivě prozkoumal a v jedné z polozasypaných krypt našel vstup, o kterém možná nevěděla ani ona.

Můj respekt k Ravenorovi den ode dne rostl. Takového žáka jsem ještě neměl. Vynikal ve skoro každé dovednosti, kterou by měl inkvizitor mít. Už se těším na den, kdy podpořím jeho žádost na status inkvizitora. Zaslouží si to. A inkvizice potřebuje muže, jako je on.

Husím pochodem jsme vešli za Ravenorem do krypty. Upozorňoval nás na každou past a uvolněný kámen. Pach soli a starých kostí byl téměř nesnesitelný a v tom parném vzduchu jsem rychle slábl.

Dorazili jsme na kamennou galerii vedoucí nad velkým podzemním sálem. Ve tmě prskaly smolné lampy a ve vzduchu byly silně cítit byliny a ještě jiná, odpornější ingredience.

Dole v sále se nacházelo několik osob v náboženském vytržení. Modlářství je to slovo, které se mi vybavilo. Asi dvacet nahých lidí pomalovaných krví se tu oddávalo jakémusi temnému eldarskému obřadu kolem mučicí jámy, ve které byl řetězy připoutaný ztýraný muž.

Dorazil ke mně puch krve a exkrementů. Snažil jsem se nezvracet, protože jsem věděl, že bych zase omdlel.

„Tam, vidíš ho?“ zašeptal mi Ravenor do ucha, když jsme se plížili po galerii.

Ve stínech jsem rozpoznal jakéhosi bledého ghúla.

„Hemonkulus seslaný kabalem Padlé čarodějnice, aby dohlédl na Beldaminy obřady.“

Pokoušel jsem se rozeznat podrobnosti, ale postava byla příliš hluboko ve stínu.

Viděl jsem zubatý škleb a nějakou zbraň z čepelí připevněnou na jeho pravé ruce.

„Kde je Pye?“ zeptala se Bequin, rovněž šeptem.

Ravenor zavrtěl hlavou. Pak mne uchopil za ruku a stiskl ji. Už jsme nemohli ani šeptat.

Do sálu vstoupila Beldame osobně.

Kráčela na osmi pavoučích nohou, obří servomotorový rám zalomených článkovaných končetin škrábajících po kameni. Inkvizitor Atelath, dej mu Císař odpočinutí, zničil její skutečné nohy zhruba sto padesát let před mým narozením.

Byla zahalená v černém tylu, který vypadal jako pavučiny. I na tu dálku jsem z ní cítil zlo jako horečnatý pot.

Zastavila se na okraji mučící jámy, vychrtlou rukou zvedla závoj a plivla na oběť dole. Byl to jed vymačkaný ze žláz vestavěných do jejích úst za umělé tesáky. Viskózní tekutina zasáhla oběť do obličeje a ta sebou začala svíjet v agonii, jak jí žíravina rozpustila přední část lebky.

Sadia začala mluvit, hlubokým, sykavkovým hlasem. Mluvila jazykem temných eldarů a její nazí bratři se při tom svíjeli a sténali.

„Už jsem viděl dost,“ zašeptal jsem. „Ona je moje. Ravenore, poradíš si s hemonkulem?“

Přikývl.

Na můj povel jsme se vrhli do útoku, se zbraněmi připravenými jsme seskákali z galerie. Qusova těžká palba roztrhala několik uctívačů na kusy.

Arianhrod se s carthejským válečným pokřikem rozběhla k hemonkulovi, aby tam byla dřív než Ravenor.

Uvědomil jsem si, že jsem zašel příliš daleko. Když jsem dopadl na zem, zapotácel jsem se slabostí.

Bleskově se pohybující ocelové nohy Beldame vykřesávaly na kameni jiskry, jak se hnala přímo na mne. Pak si zvedla závoj, aby na mne mohla plivnout.

Náhle se otočila, jak na ni z boků udeřily spojené síly Bequin a Zu Zeng.

Sebral jsem se a vystřelil jsem na ni, utrhl jsem jí z jejího pavoučího šasi jednu ze servokončetin.

Oplatila mi to plivnutím, ale minula mne. Jed zasyčel na studených kamenech u mých nohou.

„Imperiální inkvizice!“ zahřímal jsem. „Ve jménu posvátného Boha Císaře, ty a tví lidé jste obviněni ze zrady a projevu nevíry.“

Zvedl jsem zbraň. Vrhla se na mne.

Její těžké tělo mne srazilo na zem.

Jedna z jejích pavoučích nohou mi probodla levé stehno skrz. Její ocelové tesáky podobné zahnutým jehlám mi zavrčely do obličeje. Na okamžik jsem zahlédl její oči, černé, bez jakékoliv stopy zábran a příčetnosti.

Plivla.

Ucukl jsem hlavou, abych se vyhnul její žíravé slině, a vypálil jsem na ni z bolterové pistole.

Síla nárazu ji odhodila dozadu, celých čtyři sta kilo seschlé čarodějnice a bionických protéz.

Převalil jsem se stranou.

Hemonkulus se postavil Arianhrodinu útoku čelem, glaiva na jeho pravé ruce zavyla a cizácké čepele se daly do pohybu. Byl nesmírně hubený, oblečený v lesklé černé kůži. Bezbarvá, bledá pleť v jeho obličeji byla stažená dozadu, takže to vypadalo, jako by se neustále šklebil. Na sobě měl kovové šperky vyrobené ze zbraní válečníků, které zmasakroval.

Slyšel jsem, jak Ravenor křičí Arianhrodino jméno.

Barbarisater se snesl na to eldaří monstrum, to se ale s nadlidskou rychlostí ráně vyhnulo.

Arianhrod se znovu rozpřáhla a zaútočila dvěma vražednými ranami, které ho nějak minuly. Pak se po ní hemonkulus ohnal a ona odletěla v oblaku krve. Poprvé za celou tu dobu, kdy jsem ji znal, jsem ji uslyšel vykřiknout bolestí.

Sálem se prohnaly plameny. Gonvax se belhal vpřed, bezmezně oddaný svému pánovi… a jeho milence. Pokusil se zasáhnout hemonkula, ale ten se najednou nějak ocitl za ním. Gonvax vykřikl, jak mu čepele vyvrhly vnitřnosti.

Arianhrod se se zavytím vrhla na temného eldara. Na okamžik jsem ji uviděl jakoby zmrzlou uprostřed pohybu, jak se její šavle snáší dolů. Pak se dvě těla srazila a zase se rozdělila.

Šavle uťala eldarovi levou ruku i s ramenem. Ale jeho glaiva…

Věděl jsem, že je mrtvá. Tohle nemohl přežít nikdo, ani vznešená šermířka z Carthae.

Bequin mne táhla pryč. „Gregore! Gregore!“

Beldame Sadia kulhala na svých pavoučích nohách ke schodišti.

Za mými zády něco explodovalo. Slyšel jsem, jak Ravenor řve vztekem a bolestí.

Rozběhl jsem se za Beldame.

Horní kaple, nadzemní část chrámu, byla tichá a studená. Řadami vitrážových oken probleskovaly ohně Temné noci.

„Nemůžeš uniknout, Sadie!“ křikl jsem, ale můj hlas zněl slabě a chraptivě.

Zahlédl jsem ji, jak se proplétá mezi sloupy po mé levici. Stín ve stínech.

„Sadie! Sadie, ty stará čarodějnice, ty jsi mne zabila! Ale teď zhyneš mou rukou!“

Napravo jsem napůl zahlédl jiný plížící se stín. Zamířil jsem tím směrem.

Pak mne někdo zezadu probodl, přímo mezi lopatky. Jak jsem padal, otočil jsem se a uviděl jsem maniakální obličej Beldamina arcitraviče, Pye. Pochechtával se jako šílenec, v obou rukou prázdné injekční stříkačky.

„Mrtvý! Mrtvý, mrtvý, mrtvý, mrtvý!“ blekotal.

Vbodl mi do těla druhou složku binárního jedu.

Přepadl jsem dopředu, svaly stažené počínajícími křečemi.

„Jaké to je, inkvizitore?“ chechtal se Pye a poskakoval kolem mne.

„Císař tě zatrať,“ vydechl jsem a střelil jsem ho do obličeje. Pak jsem ztratil vědomí.

Když jsem přišel k sobě, Beldame Sadia mne držela za krk a třásla se mnou svými servoklepítky.

„Chci tě při vědomí!“ syčela. Její závoj byl zdvižený a tváře se jí nadouvaly jedem. „Chci tě při vědomí, abys tohle cítil!“

Pak její hlava vybuchla v úlomcích kostí a zkrvavené tkáně. Pavoučí šasi se křečovitě stáhlo a odmrštilo mne přes celou kapli. Celou minutu sebou házelo, tancovalo a poskakovalo, zatímco z něj její mrtvola bezvládně visela, než konečně znehybnělo.

Já jsem ležel tváří dolů na podlaze a pokoušel jsem se převrátit, ale postupující účinky jedu mne ochromily.

Nemohl jsem se skoro ani hnout.

V mém zorném poli se objevily obří boty. Boty keramitové zbroje.

Otočil jsem se, kolik to šlo, a vzhlédl jsem.

Nade mnou stál lovec čarodějnic Tantalid a zastrkával do pouzdra bolter, kterým právě zabil Beldame Sadii. Na sobě měl pozlacenou válečnou zbroj, na zádech zástavu Ministora.

„Byl jsi obviněn z kacířství, Eisenhorne. A já teď požaduji tvůj život.“

Ne Tantalid, pomyslel jsem si, zatímco mne znovu opouštělo vědomí. Ne Tantalid. Ne teď.

Dvě

Něco tak typicky betancoreovského.

Mí padlí.

Předvolání.

Od okamžiku, kdy jsem upadl do bezvědomí u nohou zarputilého lovce čarodějnic Tantalida, jsem už nevěděl nic až do chvíle o devětadvacet hodin později, když jsem se probral na palubě svého dělového kutru. Nevzpomínám si na nic ze sedmi pokusů přivést můj systém šokem zpátky k životu, na masáže srdce, na protijedy vpravované injekcemi přímo do mého srdečního svalu, vůbec si nevybavuji všechen ten boj o můj život. Dozvěděl jsem se o tom až později, když jsem se pomalu zotavil. Celé dny jsem ještě byl slabý jako kotě.

A zejména jsem neměl ani tušení, jak se mi podařilo uniknout Tantalidovi. Objasnila mi to až Bequin dva nebo tři dny po tom, co jsem se probral z bezvědomí. Bylo to něco tak typicky betancoreovského.

Alizebeth běžela po schodech ze svatyně hned za mnou a dorazila právě včas, aby byla svědkem Tantalidova příchodu. Poznala ho okamžitě. Lovec čarodějnic je nechvalně známý po celém subsektoru.

Chystal se mne zabít a já jsem ležel v bezvědomí u jeho nohou; z jedu kolujícího v mých žilách jsem upadl do anafylaktického šoku.

Alizebeth vykřikla a snažila se vytáhnout zbraň.

Pak se vitrážovými okny dovnitř prodralo světlo – ostré, oslnivé světlo. Ozvalo se dunění. Můj dělový člun s reflektory na plný výkon vzlétl a visel ve vzduchu nad polozbořenou kaplí. Bequin, která okamžitě uhodla, co bude následovat, se vrhla k zemi.

Z trupu vznášejícího se dělového kutru zaburácel hlas.

„Imperiální inkvizice! Okamžitě odstupte od inkvizitora!“

Tantalid zamžoural do světla, jeho šlachovitá želví hlava se otočila v otvoru krunýře zbroje.

„Důstojník Ministora!“ křikl zpátky, hlas zesílený voxovou jednotkou ve zbroji. „Stáhněte se. Okamžitě se stáhněte! Tento kacíř patří mně!“

Jak se mi Bequin později svěřila, Medeina odpověď ji rozesmála. „Nikdy se nedohaduj s dělovým kutrem, prďolo.“

Zotročení servitoři v tupých zakončeních křídel spustili palbu a zasypali kapli ranami z autokanónů. Vitrážová okna se vysypala, sochy přicházely o hlavu, dlažební kameny se rozpadaly v prach. Tantalid, kterému to konečně došlo, se vrhl do prachu a suti. Jeho mrtvola nalezena nebyla, takže předpokládám, že ten parchant nakonec nějak přežil. Ale měl dost rozumu na to, aby se uklidil.

Moje odolné tělo neutrpělo žádné úhony, ani když bylo všechno kolem mne zasypáno výstřely.

Typický betancoreovský bravurní kousek. Typická betancoreovská taktika.

Ona je úplně stejná jako její zatracený táta.

„Pošli ji ke mně,“ řekl jsem Bequin, jak jsem tam ležel na zádech ve své kóji. Byl jsem polomrtvý a cítil jsem se hrozně.

Medea Betancore dovnitř nahlédla o několik minut později. Stejně jako její otec, Midas, měla na sobě i ona černou, rudě lemovanou uniformu glavijského pilota a hrdě nosila jeho starý kabát z třešňově červeného hedvábí s duhovým vyšíváním.

Pleť měla stejně jako Midas a všichni Glavijci tmavou. Zašklebila se na mě.

„Dlužím ti za svůj život,“ řekl jsem.

Medea potřásla hlavou. „Nebylo to nic, co by můj táta neudělal taky.“ Usadila se na zem u mé kóje. „Akorát že on by Tantalida zabil,“ dodala.

„Byl lepší střelec.“

Znovu se zašklebila, zuby jako perličky se zaleskly v ebenovém obličeji.

„Jo, to byl.“

„Ale ty taky budeš,“ řekl jsem.

Zasalutovala mi a odešla.

Midas Betancore je už dvacet šest let po smrti. Pořád mi ještě chybí. Jestli jsem někdy měl nějakého přítele, pak to byl on. Bequin a Aemos jsou spojenci a já bych na ně vsadil svůj život. Ale Midas…

Kéž Bůh Císař navždy zatratí Fayde Thuringa za to, že mi ho vzal. Kéž Bůh Císař dá a jednou mne k tomu Fayde Thuringovi dovede, abychom mohli s Medeou Midase pomstít.

Medea svého otce nikdy nepoznala. Narodila se měsíc po jeho smrti a máma ji vychovala na Glavii. Do mých služeb se vlastně dostala náhodou. Byl jsem jí kmotrem, to jsem slíbil Midasovi. Povinnost mě donutila, abych navštívil Glavii na její uvedení do dospělosti, a viděl jsem, jak při rituálech zletilosti řídí glavijskou loď s dlouhou přídí mezi víry horské řeky v Kůlových horách. Jediný pohled na její dovednost mne zcela přesvědčil.

Arianhrod Esw Sweydyr byla mrtvá. Stejně tak Gonvax a Qus. Bitva ve svatyni byla krvavá. Ravenor zabil běsnícího hemonkula, ale až když mu rozpáral břicho a Zu Zeng připravil o levé ucho.

Gideon Ravenor byl teď v intenzivní péči ústřední městské nemocnice na Lethe. Jakmile bude mimo nebezpečí, vyzvedneme si ho tam.

Uvažoval jsem, jak dlouho to bude trvat. A jak na tom bude. Miloval Arianhrod celým srdcem. Modlil jsem se, aby ho její ztráta nevrhla příliš zpátky.

Truchlil jsem nad Qusem a šermířkou. Qus se mnou byl devatenáct let. Temná noc v kapli mi toho vzala opravdu hodně.

Qus byl pohřbený se všemi poctami v Památníku padlých Imperiální gardy na Lethe Majeure. Arianhrod byla spálena na holém kopci západně od slaných močálů. Byl jsem příliš slabý na to, abych se některého z těch obřadů účastnil.

Po pohřbu žehem mi Aemos přinesl šavli Barbarisater. Zabalil jsem ji do nejjemnějšího hedvábí. Věděl jsem, že mou povinností je vrátit ji co nejdříve eldarskému klanu Esw Sweydyr na Carthae. To znamenalo cestu, která potrvá alespoň rok. Na to jsem momentálně neměl čas. Uložil jsem zabalený meč prozatím do svého trezoru.

Skoro se tam nevešel.

Během svého zdlouhavého uzdravování jsem hodně uvažoval o Tantalidovi. Arnaut Tantalid pocházel z řad vojenských zpovědníků z Missionaria Galaxia, a než uplynulo sedmdesát let, byl z něj nejobávanější a nejnemilosrdnější lovec čarodějnic Ministora. Jako všichni jemu podobní se řídil doktrínami Sebestiana Thora do takových detailů, že to až hraničilo s klinickou posedlostí.

Většina obyčejných občanů Impéria by sotva považovala za nějakou volbu, kdyby si měla vybrat mezi inkvizitorem ordo Xenos, jako jsem já, a ekklesiarchistickým lovcem čarodějnic, jako je Tantalid. Oba lovíme v temnotách prokletí, které korumpují lidstvo, oba budíme strach a hrůzu a oba do jisté míry bereme zákon do vlastních rukou.

Přestože jsme v tolika ohledech stejní, nemůžeme se od sebe více lišit. Osobně věřím, že Adeptus ministorum, nejmocnější orgán víry a uctívání Impéria, by měl veškerou svou pozornost zaměřit na šíření pravé víry v Boha Císaře a pronásledování kacířů ponechat inkvizici. Naše jurisdikce se často střetává. Co já vím, jen za poslední století byly touto rivalitou vyprovokovány dvě náboženské války.

Tantalid a já jsme se střetli už dvakrát. Před padesáti lety jsme stáli jeden druhému tváří v tvář na mramorové podlaze církevního soudu na Bradellově světě a přeli se o právo stíhat psykera Elbone Parsuvala. Tehdy jsem zvítězil, zejména díky striktně thoristickému zaměření starších tamního Ministora.

Před osmi lety se naše cesty zkřížily znovu, tentokrát na Kuumě.

Tantalidova fanatická nenávist k psykerům – a nebojím se říct strach z nich – je nepřekonatelná. Nikdy jsem se netajil tím, že při plnění svých úkolů využívám psychické metody. Ve svém týmu jsem měl dva psychické adepty a za ta léta jsem sám svoje psychické schopnosti značně zdokonalil. Jako zmocněný nositel inkvizitorské pečeti na to mám právo.

V mých očích je Tantalid zaslepený fanatik s psychopatickými sklony. Já jsem pro něho zastánce čarodějnic a kacířů.

Na Kuumě už se nejednalo o žádný soudní spor. Byla to malá válka. Trvala jediné odpoledne a odehrála se v terasovitých ulicích oázového města Unat Akim.

Během čistky byla populace rozlehlého hlavního města Kuumy zmenšena o dvacet osm latentních psykerů, z nichž žádný nebyl starší čtrnácti let. Byli odděleni od svých rodin, aby je převzaly Černé lodě. Byli to odvedenci, cenné lidské zdroje, nezkažení a vhodní na to, aby z nich Adeptus astropathicus vychoval dobré služebníky Boha Císaře. Některým z nich by se možná dostalo nejvyšší cti a byli by zařazeni do sboru Astronomican. Byli vyděšení a zmatení, ale tohle byla jejich jediná spása.

Bylo lépe odchytit je co nejdříve a udělat z nich služebníky dobra než je nechat osudu a dopustit, že budou zkaženi a stane se z nich hrozba celé společnosti.

Ale než dorazily Černé lodě, aby je převzaly, odvlekli je otrokáři, kteří měli spojence mezi zkorumpovanými úředníky místního Administrata. Na černém trhu je možné za neregistrované, panenské psychické otroky dostat obrovské částky.

Sledoval jsem stopu otrokářů přes písečné duny až do Unat Akim, odhodlaný mladé lidi osvobodit. Tantalid tam přišel také, jenže s úmyslem všechny tyto čarodějníky – jak to viděl on – pozabíjet.

Na konci boje jsem byl lovcem čarodějnic a jeho doprovodem, většinou pěšími vojáky z Frateris militia, vytlačen z města. Dva z mladých psykerů byli zabiti v křížové palbě, ale ostatní jsem bezpečně předal do rukou Astropathika.

Tantalid, který se z Kuumy stáhl, aby si lízal rány, se mne pokusil prohlásit za kacíře, ale veškerá obvinění byla rychle vyvrácena. Ministorum si v té době nepřálo žádné konflikty se svými spojenci v inkvizici.

Mohl jsem předpokládat, vlastně jsem si tím byl jistý, že se Tantalid jednoho dne vrátí, aby mi dělal potíže. Nyní to byla osobní záležitost a při jeho fanatismu se z ní pro něj mohlo stát i svaté poslání.

Když jsem o něm ale slyšel naposled, vedl misi do ophidanského subsektoru, kde už celé století probíhalo očistné tažení.

Zajímalo by mne, co ho přivedlo na Lethe 11 v tak nepříhodném okamžiku.

Když jsem se o dva týdny později zase postavil na nohy, Temná noc skončila a já jsem znal odpověď. Když už ne v konkrétní, tak alespoň v obecné rovině.

Belhal jsem se o berli svým soukromým sídlem, které jsem si na Lethe Majeure pronajal, když mi Aemos přinesl noviny. Velké ophidanské tažení skončilo.

„Obrovský úspěch,“ oznámil mi. „K poslední akci došlo na Dolsene před čtyřmi měsíci a vojevůdce ten subsektor prohlásil za vyčištěný. Slavné vítězství, nemyslíš?“

„Ano. Dalo se to čekat. Každopádně jim to trvalo dost dlouho.“

„Gregore, Gregore… dokonce i s takovou bojovou silou, jako je posvátná bitevní flotila Scarus, je dobytí celého subsektoru nesmírný úkol! To, že to trvalo většinu století, vůbec nic neznamená! Pacifikace subsektoru Extempus přece trvala čtyři sta let…“

Odmlčel se.

„Ty si ze mne utahuješ, že?“

Přikývl jsem. Nachytat ho nebylo těžké.

Aemos potřásl hlavou a spustil svoje prastaré tělo do jednoho z kožených křesel.

„Pokud tomu rozumím, pořád tam ještě platí stanné právo a na klíčových planetách byly ustanoveny prozatímní vlády. Sám vojevůdce se ale triumfálně vrátil i s větší částí flotily a jeho noha se poprvé po stu letech znovu dotkne půdy tohoto subsektoru.“

Stál jsem u otevřeného okna a díval jsem se z prvního patra sídla přes šedé střechy Lethe Majeure, které pokrývaly vrchy Tito Basin jako šupinatá kůže nějakého prehistorického plaza. Nebe mělo magnoliovou barvu a vál mírný větřík. Bylo skoro nemožné představit si tohle místo zamořené špinavým, neustálým stínem Temné noci.

Teď jsem tedy věděl, proč se Tantalid vrátil. Válka s ophiďany skončila a jeho svaté poslání s ní.

„Vzpomínám si, když odlétala, ty ne?“ zeptal jsem se.

Hloupá otázka. Můj savant byl datový závislík, kterého memovirus nutil od jeho dvaačtyřiceti standardních let sbírat a třídit veškeré informace. On nic zapomenout nemohl. Teď se poškrábal na boku hákovitého nosu v místě, kde se ho dotýkal těžký okulár jeho očnice.

„Jak by na to mohl někdo z nás zapomenout?“ opáčil. „Léto roku 240. Byli jsme na Gudrunu během oslav založení nové jednotky. Pronásledovali jsme tam rod Glawů.“

Ano, a sehráli jsme tak jistou roli v posunutí začátku ophidanského tažení. Vojevůdce neboli válečný lord, kterým tehdy byl, už byl připravený vyrazit do ophidanského prostoru a důkladně ho vyčistit, když moje vyšetřování kacířské rodiny Glawů vyvolalo masové nepokoje, později označované jako Helicanský rozkol. Vojevůdce byl ke svému velkému překvapení a nelibosti přinucen okamžitě přesměrovat svoje síly a subsektor zpacifikovat.

Vojevůdce Honorius. Honorius Magnus ho nazývají. Nikdy jsem ho nespatřil a ani o to nestojím. Surový chlap, jako tolik jiných jeho druhu. Ničit celé planety a jejich obyvatelstvo, to si vyžaduje zvláštní, hodně násilnickou povahu.

„Na Thracian Primaris se bude pořádat velká oslava,“ pokračoval Aemos. „Svatá novéna vyhlášená synodem nejvyšší ekklesiarchie. Proslýchá se, že tam bude přítomen sám imperiální lord velitel Helican, aby při té příležitosti udělil vojevůdci hodnost feudálního protektora.“

„Jsem si jistý, že mu to udělá velkou radost. Další těžká medaile, kterou bude moci házet ve vzteku po svých důstojnících.“

„Tebe neláká se toho účastnit?“

Zasmál jsem se. Po pravdě řečeno, už jsem myslel na to, že se brzy vrátím do hlavního města subsektoru Helican. Thracian Primaris, největší, nejzalidněnější a nejprůmyslovější planeta subsektoru, získala status hlavní planety poté, co byl prastarý Gudrun zhanoben za rozdmýchávání rozkolu, a konečně tak získala postavení, které si vzhledem ke své velikosti a významu zasloužila už dávno. Nyní to byla sídelní planeta imperiální vlády celé této oblasti. Čekala mne práce, která se sama neudělá, hlášení, které se samo nevyplní ani neodešle, a to všechno by se mi dělalo nejlépe, kdybych se vrátil na svůj pozemek v Thracianu, na mou operační základnu nacházející se nedaleko inkvizičního paláce. Thracian Primaris jsem ale zrovna v lásce neměl. Je to ohavné místo a ubytoval jsem se tam jen proto, že to bylo výhodné vzhledem k mé práci. Pomyšlení na všechnu tu pompu a ceremonie oslav ve mně budilo hrůzu.

Možná bych měl místo toho odletět na Messinu nebo na poklidný Gudrun, kde jsem si zařídil malý a pohodlný domek.

„Inkvizitor tam dorazí s velkou vojenskou silou. Sám lord Rorken—“

Mávl jsem rukou. „A tebe to láká?“

„Ne.“

„Copak se pro náš čas nenajde lepší využití? Nějaká naléhavější záležitost? Něco, čeho se dosáhne daleko snáz dále od rušných událostí?“

„Docela určitě,“ přisvědčil.

„V tom případě si myslím, že můj názor znáš.“

„Myslím, že ano, Gregore,“ odpověděl. Pak vstal a sáhl do kapsy svého zeleného hávu. „A jsem tudíž plně připraven na to, že mne prokleješ, když ti dám tohle.“

Ukázal mi malý datatablet, zašifrovaný vzkaz, jehož obsah přijali a uložili astropaté.

Na jeho přední straně byla oficiální pečeť inkvizice.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.