Ukázka elektronické knihy

Ravenor: Odpadlík

Dan Abnett

Polaris

Ravenor Rogue, Ravenor: Odpadlík, GW, Games Workshop, BL Publishing, Warhammer 40 000, and all associated logos, illustrations, images, names, creatures, races, vehicles, locations, weapons, characters, and the distinctive likeness thereof, are either ® or TM, and/or © Games Workshop Limited, variably registered around the world, and used under licence. All rights reserved.

English version originally published in Inferno! magazine, Great Britain in 2000 - 2008 by Games Workshop Ltd.

Games Workshop Limited.,

Willow Road, Nottingham,

NG7 2WS, UK

This edition published in Czech Republic by Polaris in 2018.

Copyright © Games Workshop Limited. 2008.

This translation copyright © Games Workshop Limited. 2018. Translated and used under licence by Polaris.

All rights reserved.

English title: Ravenor Rogue

Cover icon by: Wayne England

Map by: Ralph Horsley

Translated by: Marek Hrnčíř

www.blacklibrary.com

No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise, without the prior permission of the publishers.

This is a work of fiction. All the characters and events portrayed in this book are fictional, and any resemblance to real people or incidents is purely coincidental.

ISBN: 978-80-7332-397-4

ISBN epub: 978-80-7332-405-6

ISBN mobi: 978-80-7332-406-3

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Píše se 41. milénium. Po více než sto staletí sedí Císař nehybně na svém zlatém trůnu Země. Je pánem lidstva z vůle bohů a pánem milionu světů díky svým nevyčerpatelným armádám. Je hnijící mršinou, která neviditelně hluboce strádá díky moci Temného věku Technologie. Je mrchožroutským pánem Impéria, pro něhož jsou denně obětovány tisíce duší, aby nikdy opravdu nezemřel.

I ve stavu nesmrti Císař pokračuje ve své věčné bdělosti. Mocné válečné flotily křižují démony nakažené miazma warpu, jedinou cestu mezi vzdálenými hvězdami, osvětlenou jen Astronomicanem, psychickou manifestací Císařovy vůle. Jeho jménem vedou obrovské armády boje na nespočetných světech. Nejskvělejší z vojáků jsou Adeptus astartes, Hvězdná pěchota, biologicky upravení superválečníci. Mají mnoho druhů ve zbrani – mezi jinými

i Imperiální gardu a obranné síly nespočetných planet, neustále bdící inkvizici a technokněží Adepta mechanika. Ale i přes toto obrovské množství je jich stěží dost, aby mohli vzdorovat neustálé hrozbě vetřelců, kacířů, mutantů

– a jiných, mnohem horších tvorů.

Žít v takové době znamená být jedním z nesčíslných miliard, smířit se se životem v nejkrutějším a nejkrvavějším představitelném režimu. Toto jsou příběhy z oněch časů. Zapomeňte na moc techniky a vědy, protože ta je z větší části pro lidstvo navždy ztracena. Zapomeňte na příslib pokroku a porozumění, protože v děsivé temnotě budoucnosti není nic než válka. Mezi hvězdami neexistuje smír, jen nekonečné krveprolití, masakry a škodolibý smích žíznících bohů.

„Mít víru znamená mít poslání, a mít v životě poslání je to, co člověka definuje a pomáhá mu být pevným a zásadovým. Víra jej činí ryzím a i v nejtemnějších hodinách mu září jako plamen svíce. Víra jej od narození až do hrobu vede a dodává mu jistotu. Ukazuje mu cestu a zabraňuje mu sejít do šerých houštin, kde číhá šílenství. Ztratit víru znamená ztratit cíl a přijít o vedení. Protože člověk bez víry už není ryzí a mysl bez cíle zabloudí na temná místa.“

—Sféry touhy, II. IX. 31

„Svoje přátele měj stále nablízku a svoje nepřátele ještě blíž.“

—prastaré lidské přísloví

TEHDY

Vnější planeta Sleef, 336.M41

Bylo po všem. Ordionův plán byl v troskách. Teď už šlo jen o to přežít.

„Nenuť mě tě zabít,“ řekl lovec odměn. Stál deset metrů od Zygmunta Molotche a mířil mu do obličeje. Lovec odměn byl hrozivě velký a měl úplně vyholenou hlavu. Svalnaté tělo měl nacpané v matně černé kombinéze. Poslali ho hlídat zadní schodiště k horním sopečným průduchům.

„Prosím vás! Nedělejte to!“ zakvílel Molotch a klesl na kolena do sirného prachu. Loki, rozhodl se okamžitě. To je ten přízvuk. Loki, ledová planeta. To znamená, že je to tvrdý chlap. Nejlepší z nejlepších.

Ale že si jejich protivník najal nejlepší z nejlepších, pro něj nebylo žádné překvapení.

Lovec odměn nepřestával svou obrovskou bouchačkou mířit na Molotchovu hlavu a vykročil kupředu. Molotch cítil, jak mu pod nohama vrže štěrk. To je ono, zmenšit vzdálenost. Deset metrů mi není k ničemu. Na délku paže budou naše síly vyrovnané, zbraň nezbraň.

„Identifikuj se,“ přikázal mu lovec odměn.

„Jmenuji se Satis,“ odpověděl Molotch. Snížil hlas o půl druhého tónu a napodobil nosovky sameterského jižního pobřeží. „Jsem pilot, obyčejný pilot, pane!“ Pro efekt trochu zakňoural a předvedl bundu letecké gildy, kterou stáhl před pěti minutami z mrtvoly, aby jí podpořil svou historku.

„Jsi ozbrojený?“

„Ne, pane, nic takového!“

Padl na něj okraj lovcova stínu vrhaného jasnými plameny šlehajícími z průduchů. Ještě jeden krok, jen jediný krůček.

„Nayle?“ ozval se hlas, ženský hlas se silným přízvukem.

Molotch se napjal. Když se podíval po hlase, uviděl další osobu, která se k němu blížila. Nebo alespoň její nohy. Kožená zbroj přiléhající k tělu. Speciální vázání začleněné do ozdob na kůži. To a její přízvuk prozrazovalo, že se jedná o carthaenskou šermířku. Opět nejlepší z nejlepších.

„Prostě ho zabij,“ řekla žena.

„Počkej,“ odpověděl lovec odměn. Molotch jej slyšel, jak navazuje voxové spojení. „Železo si přeje Trn, za úder srdce, tma po soumraku. Okvětní lístky roztroušeny v hojné míře. Vzor delta?“

„Ptej se sousedních psů. Střed vlny, šíří se.“

„Obleva. Ústa idiotů,“ odpověděl lovec odměn. „Vzor delta?“ zeptal se znovu.

„Vzor zamítnut. Vzor stříbro.“

Nějaký neoficiální kód. Poslouchat to bylo fascinující. Molotch bleskově odhalil princip. Na jazyky měl vždycky nadání. Jeho protivník instruoval lovce odměn, aby nechal Molotche naživu pro budoucí výslech. Lovec odměn – podle všeho se jmenoval Nayl – se klonil k Molotchově tvrzení, že je pouhá náhodná oběť okolností.

„Vzor potvrzen.“

„Podívej se na mne,“ řekla žena. Molotch po ničem jiném netoužil, ale hrál svou roli a jeho postava byla krotká a vyděšená. Nechal hlavu svěšenou a žalostně vzlykl.

Lovec odměn zvedl trhnutím Molotche na nohy. Jeho sevření bylo obdivuhodně silné. Molotch měl poprvé příležitost si lovce odměn – Nayla – a šermířku důkladněji prohlédnout. Ta byla typickým zástupcem svého druhu: vyšší než většina dospělých mužů, skoro jako Astartes, ale štíhlejší. Vlasy měla spletené do copánků, tělo jí halila kožená zbroj, třásnitý plášť pleskal ve větru jako křídla. Každičký čtvereční centimetr její zbroje i pláště byl ozdobený spirálovými rituálními motivy, uzlíky a bronzovými cvočky.

Byla tou nejpůvabnější bytostí, jakou Molotch kdy spatřil, a okamžitě se rozhodl, že ji musí zabít.

V rukou držela meč, svírala jej pevně, jako kdyby nevážil víc než pírko a ona se bála, že jí uletí v horském větru. Byla to mimořádně dlouhá šavle, měla skoro dvě třetiny její výšky. Namodralý odstín čepele Molotchovi prozradil, že je osmnáctkrát nebo devatenáctkrát překládaná, což bylo pro dávnou carthaenskou metalurgii typické a prozrazovalo to mistrovskou zbraň, starožitnost nevyčíslitelné hodnoty. Pravděpodobně to byla psychická čepel. Všechny nejstarší carthaenské čepele byly. Znamenalo to, že žena a meč jsou propojení vědomím. Ano, teď viděl, že se jemňoulince chvěje s jejím dechem.

„Tak ty jsi pilot?“ zeptala se a hleděla na něj spatra.

Molotch se ujistil, že má pořád v očích strach, přestože teď cítil už jen touhu. Byl jí uchvácen. Ona byla mimořádná, bohyně. Chtěl ji vlastnit. Chtěl slyšet křičet své jméno s tím jejím rozkošným exotickým přízvukem, až bude umírat.

„Jsem pilot, ano,“ odpověděl. Intonace a přízvuk. Intonace a přízvuk.

„Najali tě?“

„Jen pro přepravu. Najali si mě na to legálně.“

„Nech ho být,“ řekl lovec odměn. „Na tohle bude čas později.“ Studoval průduchy nad nimi, prohlížel si záři hořící plazmy stoupající k nebi.

Žena se zamračila. „Barbarisater žízní,“ řekla. „On není, za koho se vydává.“

Byla dobrá. Něco viděla, nebo meč něco ucítil. Moc rád by věděl, co to bylo, aby to mohl pro příště napravit. Přízvuk? Řeč těla? Nebyl čas se vyptávat. Lovec odměn se k němu už zase otáčel obličejem. Molotch věděl, že teď dostane na sekundu nebo možná dvě příležitost, a pokud ji promarní, zemře. Musí převzít iniciativu, a rychle.

„Kdo jste?“ zeptal se najednou. Lovec odměn překvapeně zamrkal.

„Musím vědět, kdo jste,“ prohlásil Molotch ještě naléhavěji.

„Zmlkni!“ okřikl ho Nayl.

„Já prostě jenom nevím, co se tady děje,“ zavyl Molotch.

„Tím líp pro tebe,“ odpověděl Nayl a podíval se na ženu. „Hlídej ho a já ho prohledám, jestli nemá zbraň, Arianhrod.“

Arianhrod. Nayl. Teď má obě jejich jména.

Žena přikývla a namířila na Molotche meč ve vysokém gardu, o kterém si byl docela jistý, že se nazývá ehn kulsar. A držela ho tak. Průduchy za jejími zády znovu temně zaduněly.

Nayl se k němu natáhl. Když byl na kolenou, Molotch zachytil jeden z těžkých mosazných knoflíků na manžetě letecké bundy a ukryl ho v dlani. Pak jej cvrnknutím ukazováčku odpálil Naylovi do levého oka.

Nayl zaklel a ucukl dozadu. Molotch vyrazil kolem něj a přitom zahákl špičku nohy za lovcovo lýtko a změnil jeho zavrávorání v pád. Žena už byla v pohybu a chystala se bodnout.

„Arianhrod,“ řekl Molotch a vyslovil to jako příkaz.

Zaváhala. Zaváhání bylo vše, co se mu mohlo podařit získat od carthaenské šermířky, zvlášť když neznal její celé jméno. Ale stačilo to. Na okamžik znejistěla. Molotch ji sekl malíkovou hranou do krku mezi límec zbroje a spletené vlasy. Svaly její levé ruky proběhla bezděčná křeč. Než se stačila vzpamatovat z překvapení, sebral jí šavli z ruky.

Bylo to jako držet škrticí řetěz útočného psa. Ta šavle s ním zápasila. Nechtěla, aby se jí dotýkal. Škubala sebou jako opratě vzpínajícího se hřebce. Molotch věděl, že nemá nejmenší naději ji opanovat. Místo toho ji nechal, aby se mu vyškubla z ruky jako dětský drak ve vichřici.

Přímo do lovce odměn.

Nayl zrovna našel ztracenou rovnováhu a chystal se zlomit Molotchovi vaz. Carthaenská šavle se mu zabodla do břicha dřív, než si jí stačil všimnout.

Lovec odměn vydal tichý zvuk, něco jako zklamané ts. Z rány vyteklo překvapivě málo krve i poté, co čepel vytáhl. Byla tak ostrá, že se kolem ní jeho svaly i kombinéza stáhly a dokonale ránu uzavřely.

Nayl dopadl do prachu a zůstal tam ležet, jedno koleno přitažené, záda prohnutá. Molotch šavli pustil. Proletěla vzduchem, jako kdyby ji vrhl. Nezdržoval se pohledem, kam dopadla. Musel se soustředit na tu ženu.

Nevydala ze sebe ani slovo nebo zaklení, když po něm skočila, což vypovídalo o jejím skvělém sebeovládání. Molotche napadlo, kolik zásad ewl wyla scryi znectila, když si nechala vzít šavli a dopustila, aby byla použita proti jejímu parťákovi. Sedminásobná hanba, odhadl. Tím, že ji zabije, ji ušetří útrap pokání a pokoření.

Někdo ji dobře vycvičil. Jen tak tak se vyhnul úderu dvěma prsty, který po něm švihl jako břit sekáče, a předloktím odrazil jako železo tvrdou hranu její druhé ruky. Pak se otočila a vykopla levou nohu – tak dlouhou a nádherně tvarovanou! – a on se musel vyhnout boky, ruce zdvižené jako tanečník. Přenesla váhu na levou nohu a zaútočila na něj pravou.

Tentokrát ho špička její nohy skoro zasáhla. Molotch se zlomil v pase, bradu si přitiskl k hrudi, aby minimalizoval profil obličeje, a pak změnil pohyb svého těla vymrštěním pravé ruky, což jej dostalo za ni, když dopadla.

Uvědomila si, kde je, a tvrdě sekla loktem dozadu ve snaze přerazit mu čelist. Zachytil její loket dlaní pravé ruky – pořádně to zabolelo – a vrazil jí levou pěst do podpaží s ukazováčkem nataženým jako zobák.

Zavyla a odskočila od něj. Prostudoval si její složitou tělesnou zbroj, rozložení bronzových cvočků, kožených hrbolků a uzlíků šněrování. Všechno to bylo navrženo k odražení čepele. Prosté a velice efektivní. Když jste byli zvyklí bojovat s mečem, to poslední, oč jste stáli, byl škrábanec, který mohl způsobit, že vás ztráta krve připraví o sílu nebo o život. Složitý povrch její zbroje dokázal odvrátit všechno kromě skutečně smrtících úderů.

Ale pěst není břit čepele. Ruka není meč. Skupinky bronzových cvočků umístěných dokonale, aby po nich sklouzl sek na žebra, skýtaly skvělý cíl pro pěst se zobákem. Přímo vyznačovaly, kudy vede v podpaží tepna zásobující krví srdce.

Pokusila se otočit, ale byla zraněná a kromě toho, on si to příliš užíval. Kopl ji z boku do levého kolene a pak zasáhl její padající tělo pěstí levačky do křížového plexu. Jejím klínem a stehny projela palčivá bolest.

Zaječela. Byla silná, třikrát nebo čtyřikrát silnější než on. Odtrhla se od něj a pokusila se odkutálet do bezpečí. Molotch, který už prozkoumal slabiny její zbroje, přenesl pozornost na její plášť. Kdo kromě úplných barbarů bojuje v plášti?

Popadl ho a trhl za něj oběma rukama, přičemž současně zvedl levou nohu ke kopu ze strany. Arianhrod sebou škubla pozpátku, škrcená vlastním sepnutým pláštěm, a temenem hlavy narazila na jeho koleno.

Byla hotová.

Nutkání zdržet se a zabít ji bylo obrovské, ale nebyl čas si to vychutnat. Nebyl čas připravit jí skutečně vytříbenou smrt. Potěšení muselo stranou. Teď záleželo jen na přežití.

Molotch se rozběhl po schodech vytesaných do útesu. Pach výduchů byl štiplavý. Ve vzduchu se převalovaly mraky miasmatického plynu. Bylo vedro. Zrychlil a při tom ze sebe strhl vypůjčenou bundu a odhodil ji.

Už si dělal mentální poznámky a postřehy. Cognitae cvičilo své žáky, aby rozpoznali porážku a selhání hned, jak k nim došlo, a načerpali z toho sílu. Lidé se často vzdali, když si uvědomili, že prohráli, a to je činilo zranitelnými. Absolventi Cognitae nebyli nikdy zranitelní, pokud se pro to sami nerozhodli.

Porážka byla něco, co je třeba identifikovat, analyzovat a využít. Porážka je odrazový můstek, který člověka vymrští vpřed. Tohle je učila madam Chase. Plán nevyšel. To se někdy stává. Nestalo se nic neodvolatelného. Člověk je ztracený, jen když si dovolí slabost zklamání nebo sentimentální lítost.

Čiré plýtvání, když se místo litování dá dělat něco užitečnějšího.

Jeho mysl propočítávala s klinickou přesností možnosti. Přístě bude plánovat svědomitě, protože příště bude všechno řídit sám. Ukázalo se, že použít jako vůdce Ordiona byla špatná volba. Molotch se k ní uchýlil jedině proto, že bylo třeba respektovat výsady staršího. Ordion byl o dvanáct let starší než on a Molotch byl nováček, čerstvý absolvent, který se dosud neosvědčil. Bez ohledu na mimořádné výsledky při studiu – mimořádné i na škole mimořádně nadaných jedinců – byl nucen čekat, až přijde jeho chvíle. Domníval se, že jej Chase přidělila do Ordionova týmu, aby na akci dohlédl.

V čemž selhal. Plán se zhroutil a Ordion byl mrtvý. Ostatní dva také, pokud Molotch věděl. Měl začít jednat hned, když Ordion začal ztrácet perspektivu. Například ta zdánlivě nevýznamná rozhodnutí dříve, se kterými Molotch nesouhlasil. Už tehdy měl zasáhnout. Měl převzít iniciativu a Ordionovi se postavit. Pokud by to bylo nutné, měl Ordiona zabít a nahradit ho.

Bude to pro něj poučením. Nespoléhej se na vůdce. Buď svým vlastním vůdcem. A jako vůdce nespoléhej na svoje podřízené, že se doopravdy postarají, o co mají, protože mohou být vinni prvním hříchem.

Příště tohle všechno napraví.

Teď už se mohl jen postarat, aby nějaké příště bylo.

Dorazil na vrcholek útesů. Vápencová stěna se pod ním zakřivovala jako stará, zažloutlá kost. O hodně níž, v kamenité pláni spodních výduchů, rozeznával neostré obrysy jejich základního tábora. Gnostické přístroje tam dole byly tiché, pokud je inkvizice nerozbila; tak mučivě na dosah a tak cenné, přestože se jim podařilo jejich kapacitu zaplnit jen z poloviny. Výduchy vydávaly svoje svědectví mnohem pomaleji, než Ordion předpověděl. Původně to odhadoval na dva týdny, načež se měli vrátit na Sarum s alespoň dvěma nebo třemi stroji plnými a připravenými k použití. Teď už ale byli na Sleefu tři měsíce, víc než dost na to, aby je agenti Trůnu vyslídili, zahnali do kouta a zlikvidovali.

Bledě modrý vzduch se tetelil žárem. Výduchy pravidelně říhaly a vyplivovaly obrovská množství přehřáté plazmy z ohavného srdce planety. Svou návštěvu načasovali na období erupcí. Říkalo se, že tou dobou se hlasy ozývají silněji a jsou konkrétnější. Nyní to vypadalo, jako by plazmové výduchy burácely a sršely proti nebi blesky v reakci na odpolední násilí.

Kolem hrany útesu se převaloval nažloutlý dým. Od skály se s rachocením oddělila lavina kamení a zvětšila suťová pole na úpatí. Molotch ucítil v ústech horkou pachuť.

Zastavil se u obrovského vejčitého balvanu a vytáhl z kapsy vysílačku.

„Jste pořád tam?“ zeptal se.

„Kdo je tam? Ordion?“

„Tady Molotch. Všichni jsou mrtví. Je čas vypadnout, Říjnová země, než tě najdou zaparkovanou na oběžné dráze.“

„Díky za radu.“

„Ani nemyslete na to, že byste odletěli beze mne,“ řekl Molotch.

„Samozřejmě.“ Odmlka. „Uděláme, co se dá. Jste poblíž transportu?“

„Ne. Zapněte teleport a zaměřte ho na můj signál.“

„Teleport je příliš cenný, než abychom ho riskovali—“

„Já jsem taky příliš cenný, než abyste mě tu nechali, vy parchanti. Zapněte ho.“

„Molotchi, říkám vám, výduchy jsou na plné aktivitě. Interference úplně rozhodí teleport. Možná ho usmaží, a to jenom, jestli se nám ho vůbec podaří zaměřit.“

„Proto jsem vylezl na kopec, abych vám to co nejvíce ulehčil. Jsem tu na útesu. Hledejte můj signál.“

„Pohybujte se trochu. Na volné prostranství. Rychle.“

Molotch vyšel zpoza balvanu. Na tváři ucítil žár slunečních paprsků a horké plazmy. Vítr mu rozcuchal vlasy. S vysílačkou v natažené ruce zamířil ke hraně útesu, až byl přímo nade dvěma hlavními výduchy. Došel k okraji jednoho z nich. Ze skal několik kilometrů západně se vyvalila v zářících oblacích plazma. K další erupci nedojde dřív než za pět minut.

Pohlédl dolů. Byla to nesmírná hloubka. Hrůza byla stimulující. Zdálo se to jako velice daleká cesta dolů, dlouhý pád do samotných útrob pekla. Výduch měl průměr čtyřicet metrů, jeho stěny byly zčernalé žárem a kouřem a spadaly tisíce metrů kolmo dolů. V jeho nitru zářilo světlo, jak plameny zase začínaly stoupat.

„Hoďte sebou,“ řekl Molotch.

„Máme to,“ zapraskal vox.

Z výduchu vyrazil horký, sirný dým a Molotch se odvrátil a nakrčil nos. Skála pod ním duněla, otřásala se tlakem v hlubinách. Vzdálené útesy ozářila další erupce a ozvalo se burácení.

„Pospěšte si!“

„Děláme na tom. Už jsme zaměřili váš signál. Teď zrovna…“

„Říjnová země?“

Pauza. „Molotchi, potvrďte, která biostopa jste.“

Molotch neodpověděl. Prudce se otočil. Ten chlap, který stál za ním, jej málem dostal. Velice tichý, velice chytrý.

Ale udělal osudovou chybu. Pokusil se Molotche dostat živého.

Molotch udělal pravou rukou bleskové gesto. Bylo to zcela nečekané a takřka nepostřehnutelně rychlé, ale tak směšně očividné, že by to nemělo fungovat. Až na to, že ho Molotch procvičoval až na samou hranici posedlosti, jako ostatně všechno.

Ten pohyb vyrazil muži laserovou pistoli z ruky. Muž se zatvářil upřímně překvapeně, že se nechal tak hloupě odzbrojit, ale zdaleka nebyl bezbranný. Byl to psyker, a velice mocný. Molotch to cítil. Ale hexagramový symbol vytetovaný na Molotchově hlavě pod vlasy chránil jeho mysl spolehlivě.

Molotch se vrhl dopředu a zachytil letící laserovou pistoli. Po dopadu na zem se převalil, aby z ní vypálil, ale muž přistál na něm a trhl mu rukou se zbraní nahoru a do strany. Chvíli tam leželi tváří v tvář jako milenci. Molotch si prohlédl mužovy sošné rysy obličeje s vysoko posazenými lícními kostmi. Dlouhé černé vlasy měl svázané dozadu, aby nezakrývaly jeho oči, vznešené a lehce eldaří.

S nesmírným úsilím, při kterém mu vystoupily žíly na krku, Molotch postupně přitáhl ruku s pistolí k mužově hlavě. Muž zabručel, pokoušel se držet si její hlaveň od těla. Molotch zatlačil silněji.

Muž jej udeřil čelem do obličeje a přerazil mu nos. Molotch sykl bolestí. Cítil, jak mu po tváři stéká krev. Bezděčně polevil v úsilí. Muž mu přirazil ruku se zbraní k zemi, pak znovu a znovu, dokud mu nevypadla pistole ze zpřelámaných prstů. Molotch zalapal po dechu, zraněný a vzteklý. Levou rukou muži zasadil ostrý hák, který jej zasáhl do krku. Dostal tím jeho tíhu ze svých nohou, ale při tom upustil vox. Drobný, plochý zlatý přístroj zazvonil na slonovinové skále.

Uslyšel kapitánův tichý hlas zaznívající ze sluchátka. „Molotchi? Molotchi?“

Molotch se odstrčil od svého protivníka a zašátral po přístroji. Ležel na samém okraji výduchu. Z propasti dole tryskal ionizovaný plyn. Země se teď otřásala mnohem víc než před chvílí.

Molotch se převalil na břicho a natáhl se po voxu, ale ruka, kterou mu nepřítel rozdrtil o skálu, byla k ničemu a prsty jej odmítaly poslechnout. Molotch se znovu převalil a popadl vox levou rukou.

Z vlasů se mu začalo kouřit. Nesmírná tíha psychické energie pálila jeho vytetovanou ochranu a měnila ji v krvavé šrámy. Za několik málo sekund bude po ní a jeho mysl bude proti psykerovi bezmocná.

Popadl vox, a zatímco se zvedal na nohy, zaječel do něj: „Teď! Teď!“

Stál zády k výduchu. Muž stál proti němu. Už měl zase pistoli a mířil na Molotche. Tentokrát mu nemínil dát šanci, tentokrát žádná chyba. Nic mu nebránilo v ráně a Molotch byl od něj příliš daleko, aby mohl zopakovat předchozí chvat.

„Tak dost,“ řekl muž. „Odhoď tu vysílačku. Chci tě živého, ale zase ne nutně.“

Molotch pomalu zvedl ruku, ale vox neodhodil. Usmál se na muže a zavrtěl hlavou.

„Teď!“

Vykročil dozadu, přes okraj útesu.

Uslyšel, jak muž vztekle vykřikl. Pak padal střemhlav dolů do hluboké, černé jámy, do vydechujícího žáru, do pekla.

Naposledy zaječel kapitánovo jméno, ze všech sil se snažil neupustit vox.

Viděl oblak plazmy, který se mu vzdouval vstříc. Stoupající ohnivá koule kvetoucí žlutě a zeleně. Cítil, jak se mu pálí vlasy. Padal do toho a hnalo se mu to vstříc, aby ho to pohltilo, pozřelo, sežehlo, spalující bílá stěna—

Z výduchu vyšlehla plazmová erupce a země se zachvěla. Vrchol útesu olízl závan žáru. Pak peklo ustoupilo a odhalilo muže stojícího na okraji propasti. Obklopil se kuželem mrazivého vzduchu a udržoval ho po celou dobu, kdy stál uprostřed oblaku přehřáté plazmy. Vůbec nestál o to nechat se upálit.

Bylo to těsné. Kdyby erupce trvala o několik okamžiků déle, jeho psychické štíty by se zhroutily.

Otočil se. Arianhrod Esw Sweydyr se belhala k němu. Ve tváři měla výraz bolesti. Muž ji objal a políbil na ústa.

„Nayl?“ zeptal se.

„S tím je to zlé. Nemyslím—“

Muž aktivoval spojení. „Dráp si přeje Trn, barva zimy. Prosebníkova modla spočívá v milosti.“

„Zahajuji.“

O chvíli později oba uslyšeli stoupající vytí motorů dělového kutru rozléhající se ozvěnou v údolí. „Všechno bude v pořádku, už jsou na cestě,“ řekl muž Arianhrod. „Kromě toho, dostali jsme toho posledního. Toho, který to udělal.“

„Jsi si tím jistý?“ zeptala se.

Gideon Ravenor se podíval do kouřícího výduchu. „Zatraceně jistý,“ řekl.

NYNÍ

Tancred, subsektor Angelus, 404.M41

Už jsem je nemohl dál ignorovat. Musel jsem si s nimi promluvit. Šest měsíců jsem mazal jejich zdvořilé dotazy a další dva jejich ostré požadavky. Je to únavné, ale pokud chci pokračovat jako inkvizitor Svaté inkvizice, musím si na ně najít čas. Za speciálních podmínek se dá operovat jen omezenou dobu.

Seděl jsem u okna a díval se na věže a vysoké zdi Basteenu, hlavního města Tancredu. Nepotřeboval jsem okno, abych je viděl. Cítil jsem je. Jsem mnohem víc než člověk, a zároveň mnohem méně.

Moje mysl město inhalovala. Basteen se vyhříval pod líně žlutou oblohou. Jeho slunce je jako koule roztaveného kovu. Rudý kámen, rudé cihly a rudé tašky vpíjejí žár. Cítím sluneční paprsky na své duši. Cítím trvalou, složitou, feudální povahu Basteenu, inkoust a ocelové svorky, hedvábí, vosk, dým z obskury, závoje a záclony, stíny kondenzačních pásů a žhnoucí světlo. Město těká a svíjí se, je to spletitá síť budov a ulic vinoucích se kolem sebe navzájem bez rozpoznatelného systému nebo plánu, bez jakékoliv symetrie nebo cíle. Cadizkému by se to ošklivilo.

Moje mysl putuje po křivolakých cestičkách, prochází chladivými stíny horních převislých pater do malých dvorků a náměstíček, kde slunce na dláždění vytváří zářivě bílé vzory. Obchodník ve stinném šeru svého krámu chřestí abakusem a zapisuje čísla do účetní knihy. Pouliční prodejce občerstvení dřímá opřený o svou káru. Oheň pod kotlem mu vyhasl. V tomhle poledním vedru si jeho pečivo stejně nikdo nekoupí. Je čas odpočinku, než se obchody odpoledne zase rozproudí.

Tamhle se vrací z prádelny hospodyně do domu svého pána, na hlavě koš s ještě vlhkým povlečením. Uvažuje, jestli se může odvážit zaskočit si na skleničku kafeinu, ale bojí se, aby slunce nevysušilo prádlo dřív, než ho stačí pověsit, takže pak bude zatuchlé. Kolem procházejí dva chlapci se simivulpou na vodítku. Smějí se vtipu, který jsem analyzoval, ale nepochopil. Tady natírá servitor dveře. Jeho mysl je prázdná jako neobydlená půda. Tamhle spěchá písař za klientem, až mu dřevěná skříňka s pery a inkousty, kterou má přes rameno, naráží do boku. Je vyčerpaný z dopoledního přepisování skutků, které pokryly celou lopatku.

Za zdí seká kuchařka kořenovou zeleninu do guláše. Na krájecím prkénku leží tři ryby, které koupila časně zrána na trhu a teď čekají, až je očistí a rozporcuje. Vypadají jako tři stříbrné slitky. Za další zdí je tajná zahrada fíkovníků, jen čtyři krát čtyři metry velká, maličký ostrůvek zeleně mezi vysokými zdmi domů. Její majitelé na ni hledí z okna bez okenic, těší se z ní a z vědomí, že o ní nikdo jiný nemá ani tušení. Na střešní terase sedí jiný mladík ve stínu plátěné markýzy a učí se svou roli v divadelní hře. V chladné přízemní klubovně nějaká žena uvažuje, jestli by kvůli demenci své tety neměla navštívit lékaře.

Tam se dívka a chlapec poprvé milují. Tamhle se probouzí stárnoucí zloděj a nalévá si pití, aby si uklidnil nervy. Tamhle zase sluha ekklesiarchy oškrabává vosk z chrámových svícnů. Tam podnikatel spěchající na obchodní schůzku zjišťuje, že špatně zahnul, a rychle se vrací cestou, kterou přišel. Tam šije žena. Tam muž uvažuje, jak tohle vysvětlí své manželce.

Tamhle si jiný muž dělá starosti, jak dopadne schůzka ohledně obnovení jeho zaměstnanecké smlouvy, která ho čeká v pět. Neví, že tam už nepřijde, protože jej za dvacet šest minut zabije infarkt.

A někde tamhle…

Rozprostřel jsem svou mysl šířeji. Čtyřicet ulic, poloměr dvou kilometrů… pěti. Tisíce myslí, tisíce životů, které tu pulzují en masse, ale každý zvlášť, mi svítí jako hvězdy na nebi, některé žhavé, jiné chladné, některé chytré, jiné hloupé, některé slibné a jiné odsouzené ke zkáze, všechny uzavřené v bludišti rudého kamene, rudých cihel a rudých tašek sálajících žárem.

A žádná z nich není Zygmunt Molotch.

Vím, že je tady. Necítím ho ani nevnímám jeho chuť, nedoléhají ke mně jeho myšlenky, ale stejně to vím. Jak, to netuším. Nebudu to ani umět vysvětlit vyslancům, až se rozhodnu přestat je ignorovat. Ale určitě se tu někde skrývá. Šest měsíců kusých stop, falešných vodítek, a sem jsem se dostal. Inkvizici sloužím od tři sta dvaatřicátého roku a samostatným inkvizitorem jsem od roku tři sta čtyřicet šest. To je dlouhá doba. Dost dlouhá, abych měl právo myslet si, že jsem ve své práci dobrý. Věřím v to.

Nebo je to jen obsese?

Ta otravná myšlenka, že možná jen obelhávám sám sebe, se mi vrací už několik týdnů a stále častěji. Ostatní to tuší, vím to. Vidím jim to ve tváři. Jsou už tou honičkou unavení a frustrovaní.

Stahuji svou mysl jako rybáři síť, až pokrývá jen dům kolem mne. Pronajatá rezidence, budova z červených cihel, dobře postavená. Tři poschodí, velký vnitřní dvorek, studna. Na kamenné lavičce v zastřešeném průchodu sedí Patience Kys, moje telekinetička. Na klíně má otevřené Clokusovy hry, první svazek, ale v něm má vložený výtisk mého raného díla, Zrcadlo dýmu. Nechce, abych věděl, že ho čte. Příliš se stydí připustit, že se jí líbí, co jsem složil. A já se zase příliš stydím přiznat, že to vím a že mi to lichotí.

Na dvorku je Sholto Unwerth, můj současný lodní kapitán, a jeho lidopes Fyflank. Fyflank hází balonek a trpaslík jej chytá. Nemělo by to být naopak?

Harlon Nayl, který to vše pozoruje shora, si myslí totéž. Směje se na půdě, kde u malého stolku čistí mechanismus autopistole. Slyším ho, jak volá na Maud Plython: „Koukni se na tohle!“ a ona vstává od misky se salátem, který jedla, a jde k němu, přičemž dožvýká poslední sousto, než si otře ústa. Také se směje. Je to hluboké, chraplavé funění. Maud mám rád. Jsem rád, že opustila magistratum na Eustis Majoris a přešla ke mně, do služeb řádů. Vkládám v ni velké naděje. Je stejně chytrá jako Kara a mám za to, že stejně houževnatá jako Nayl.

Kde je Kara? V knihovně není. To je doména Carla Thonia. Pracuje u svého kogitátoru, analyzuje poslední dávku vodítek, kterou jsem mu dodal. Za posledních pár let se hodně změnil. Teď je tvrdý jako sklo, skoro nečitelný ve svém odhodlání a odstupu. Jinak se obléká, jinak se chová. Dívá se Kaře a Naylovi zpříma do očí a nikomu nezůstává nic dlužen. Jsem si jistý, že už to nebude dlouho trvat a vyšetřovatel Thonius bude připraven na další kariérní krok. Že ho v tom podpořím, se rozumí samo sebou. Inkvizitor Thonius. To se k němu bude hodit. Ale bude mi chybět.

Karu Swole jsem našel v zadní ložnici a okamžitě jsem se od ní zase odvrátil. Je s ní Belknap. To, co spolu ti dva právě sdílejí, je… intimní. Nemám právo je rušit a ani po tom netoužím.

Belknap, medicae, je užitečná posila mého týmu, i když se k nám připojil skoro mimoděk. Je to dobrý chlap, silně nábožensky založený a úžasně zručný. Seznámili jsme se s ním, když jsme potřebovali doktora, který by ošetřil Karu, a už u nás zůstal. Myslím, že proto, že se do Kary zamiloval. Jsou hezký pár. Ona je s ním šťastná. Já si jeho rozhodnutím nejsem tak docela jistý: takový zbožný, cílevědomý muž by se nemusel umět smířit s některými věcmi, které musí inkvizitor a jeho lidé někdy dělat.

Starosti mi dělá i Kara. Má v sobě něco, co si žárlivě střeží, něco, co skrývá a o čem nechce mluvit, a je to tam od chvíle, kdy jsme se ubytovali v domě nazývaném Miserimus, v devátém okrsku petropolského formalu E. Tehdy byla raněná a potřebovali jsme doktora, aby ji zachránil. Nerad naléhám a už vůbec nerad se šťourám v myslích svých lidí bez jejich svolení, ale Kara přede mnou něco skrývá. Velké tajemství.

Možná dokážu uhodnout, co to je. Chce odejít. Inkvizitoři si svoje lidi udrží jen po jistou dobu. Nejčastější způsob ukončení jejich služby je bohužel smrt, ale jsou i jiné příčiny: rozčarování, narůstající neshody nebo jen obyčejná únava. V Kařině případě to je únava. Kara Swole mi věrně slouží už velice dlouho a předtím sloužila mému mistrovi Gregorovi. Po celou tu dobu jsem o ní nemohl říct nic než chválu a už dávno si nemusí nic dokazovat. Upíří čepel Čajkové ji skoro zabila a to ji přimělo se zamyslet. Pak se setkala s Patrikem Belknapem, svým doslovným spasitelem, a vyvstala před ní reálná perspektiva jiného života stráveného s ním. Chce žít. Chce žít život, kde riziko není na denním pořádku. Chce opustit svoje povinnosti, ukončit službu a začít poznávat ten zázračný svět lásky a rodičovství, možná i prarodičovství, ve kterém žijí obyčejní lidé.

Nezazlívám jí to. Abych řekl pravdu, v okamžicích osobního zoufalství a beznaděje po tom toužím sám. Kara už svůj díl práce odvedla, vykonala toho víc, než by mohl samotný Císař očekávat od nikterak slavné akrobatické tanečnice z Bonaventury. Já jí to štěstí přeji a raduji se z toho, že má teď alespoň na kratičkou chvíli možnost se z něj radovat. Bojím se ale, že až se znovu dáme do práce, nevydrží jí to. Pro ni je to teď, nebo nikdy. Jen bych si přál, aby se konečně rozhodla. Přál bych si, aby sebrala odvahu a řekla mi to. Nezuřil bych, netrucoval ani bych se ji nesnažil přimět, aby si to rozmyslela. Na to už by mne mohla znát dost dobře. Dal bych jí svoje upřímné požehnání. Inkvizitorovi se toho privilegia dostane jen zřídka.

Musím ale zároveň dodat, že jí to ani nenavrhnu. Je moc dobrá, než abych o ni chtěl přijít. Musí si o to říct sama, až bude připravená. Uvědomuji si, že se chovám pokrytecky a manipulativně. Nemíním se za to omlouvat. Jsem imperiální inkvizitor. Tyhle způsoby jsem pochytil od Gregora Eisenhorna a jsem prostě takový, jaký jsem.

Císař ví, že se mi to líbí.

V domě jsou s námi ještě další dva lidé.

Otáčím svoje invalidní křeslo od okna a vydávám se s ním po místnosti. Má matně černou barvu a působí svým pancéřováním zlověstně a nebezpečně. Pohání ho a nadnáší antigravitační gyroskop, který při tom tiše bzučí. Já žiji uvnitř, v podstatě bez těla, už skoro sedmdesát let. Od toho dne, kdy se triumfální pochod změnil u Spatianovy brány v katastrofu a já ze schopného, zdravého mladíka ve spečenou masu ohořelé tkáně, která potřebuje tohle podpůrné křeslo, aby vůbec mohla fungovat. Není to nic moc, ale pro mne to je domov.

Kloužu bez tření chodbou k místnosti, kde spí Zael. Zael je jeden z těch dvou dalších lidí v domě. Druhý je Wystan Frauka. Wystan sedí na pelesti Zaelova lůžka. V poslední době je to jeho obvyklé místo. Wystan je můj otupovač, můj nedotknutelný, muž naprosto imunní ke všem psykerským aktivitám. Zapaluje si jednu tyčinku lho od druhé, chová se ke všem přezíravě a čas si krátí čtením erotické literatury.

Ve skutečnosti je skvělý. Ten svůj přezíravý postoj jen hraje. Poznám to přesto, že je pro mne nečitelný. O Zaela se stará od chvíle, kdy chlapec upadl do bezvědomí, kómatu, transu… nebo co to vlastně je. Přenáší ho, omývá ho, čte mu a pozoruje ho.

A slíbil mi, že Zaela bez váhání zabije hned, jak se probere. Pokud se ukáže, že je Zael to, co se bojíme, že je.

Zael Efferneti. Zael Sleet. Bezvýznamný kluk ze spodních petropolských habitatů, povaleč a k tomu rodící se psyker, neodhalený pravidelnými průzkumy a zkouškami. Nejen psyker, ale zrcadlící psyker, nejvzácnější ze vzácných druhů.

A – a to je to velké ‚a‘ – potenciálně nejnebezpečnější bytost v sektoru. Existuje komplexní a vzájemně se potvrzující série proroctví týkajících se zjevení démona v naší realitě, démona nazývaného Sleet nebo Slyte, který se zhmotní na Eustis Majoris někdy mezi lety 400 a 403.M41. Skrze mne nebo některého z těch, kteří jsou mi nejblíže. Podle těch proroctví zahynou stovky nebo i miliony lidí, pokud se Slyte osvobodí. Takže jsem byl varován. Učinil jsem opatření. Osud je možné změnit, proroctví se můžeme vzepřít.

Během útoku na Miserimus, který nás připravil o Zepha Mathuina, se Zael psychicky zhroutil. Psykeři, kteří na něj útočili, vykřikovali jméno Slyte. Zael je od té doby v kómatu. Možná to jeho mysl nevydržela. Možná je jeho stav výsledkem toho, že je příliš slabá nádoba pro démona.

To se dozvíme, až se probere. Probudí se buďto jako Zael, nebo jako démon oděný jeho tělem. Pokud to bude ten druhý případ, můj nedotknutelný je připravený moc probouzejícího se démona otupit. V kapse kabátu má autopistoli, aby mohl hostitele démona zabít dřív, než bude příliš pozdě.

Mnoho mých kolegů inkvizitorů včetně mého milovaného exmistra, by mne za to káralo. Řekli by, že jsem se stal příliš shovívavým. Řekli by, že jsem hlupák a neměl bych takto riskovat. Měl bych Zaela zabít okamžitě, dokud je bezmocný.

Rozhodl jsem se to neudělat. Tak zaprvé, nedokážu předpovědět, jestli by to spícího démona nevyprovokovalo.

Za druhé, svědomí mi nedovolí zavraždit nezletilého chlapce ve spánku. Možná že Zael posedlý není. Možná že se z něj nestane Slyte. Dokud tahle možnost existuje, nebudu se podílet na jeho popravě.

Jsem proto slaboch? Bláhový? Hloupý? Sentimentální? Možná. Znamená to, že jsem radikální? Ano, myslím, že ano, i když ne v tom smyslu, v jakém se to označení obvykle používá. Nemohu, nenařídím Zaelovu smrt na základě domněnky, musím mu dopřát dobrodiní pochyb. Trůn mi pomáhej.

Pokud se mýlím, Terro dej, abych situaci zvládl. Jestli mám pravdu… naskýtá se otázka: ‚Kdo je tedy Slyte?‘ Zabránili jsme jeho zrození? Pominula už hrozba? Píše se rok 404, což znamená, že doba určená v proroctví minula. Znamená to, že jsme v bezpečí? Nevím. Číhá Slyte někde jinde, aniž bych o něm věděl? Jako Molotch? Ani tohle nevím.

Musím si prostě vystačit s tím, co mám.

Když jsem vstoupil do místnosti, Wystan vzhlédl. Tohle děláme každý den. Ulevuji mu od nepřetržité hlídky.

„V pořádku?“ zeptal se a kývl hlavou k mému křeslu.

„Já jsem v pořádku. Co jsi mu četl?“

„Pohádku na dobrou noc.“

„O tom, co lidé dělají v postelích?“

Ušklíbl se a vypnul datatablet. „Ten chlapec nevnímá, co mu čtu.“

„A jestli ano?“

„Je to poučné.“

„Jdi se protáhnout,“ řekl jsem mu. „Zdřímni si.“

Wystan přikývl a odešel z místnosti. Zůstala po něm jen vůně jeho poslední tyčinky lho.

Zastavil jsem se se svým křeslem u Zaelova lůžka. Pleť má bledou, oční víčka šedá a propadlá. Je mimo už hodně dlouho.

Zaele, začal jsem. Zaele, to jsem já, Ravenor. Přišel jsem se na tebe podívat. Jsi v pořádku?

Žádná odpověď. Ani zachvění utlumeného vědomí. Tohle děláme každý den už kdovíjak dlouho.

Jestli mne slyšíš, tak takhle teď vypadá situace: Zvítězili jsme. Na Eustis Majoris jsme zvítězili. Byl to tvrdý boj a zaplatili jsme vysokou cenu, ale vyhráli jsme. Byla to moje stará nemesis, Zygmunt Molotch, Zaele. Dvakrát jsem ho zabil vlastníma rukama, nebo jsem si to alespoň myslel. Má tendenci se vracet. Používal identitu lorda subsektoru a měl v úmyslu použít okultní geografii Petropole ke vzkříšení pradávného jazyka.

Představoval jsem si, jak se Zael rozpačitě usmívá a je zmatený. Už když jsem ten příběh vyprávěl, jsem si uvědomil, že zní divně.

Enuncii, Zaele. Prvotní jazyk, který mluvčímu propůjčuje moc stvoření, moc vytvářet i ničit pouhým slovem. Plánoval to celé roky. Petropolis byla strojem, který ji měl přivést k životu. A my jsme ho zastavili. To je dobře. Zemřely tisíce lidí, ale to je pořád lepší než miliardy. Nemohli jsme mu dovolit, aby se nám tu potuloval obdařený božskou mocí.

Trochu jsem svoje křeslo pootočil a pak jsem ho nechal klesnout nohama na zem. Jejich patky se zabořily do koberce.

Špatné na tom je, že nám Molotch unikl. Zraněný, ale živý a ve společnosti několika nebezpečných individuí. Jejich šéf je obstaravatel kultu jménem Orfeo Culzean. Culzean je nesmírně smrtící jedinec. Stejně jako Molotch. A společně…

Zael se nehýbal. Vůbec nereagoval. Spal, jako kdyby jeho spánkem byla smrt.

Moje povinnost je najít je a dopadnout Molotche, než se vzpamatuje a vyzkouší nějaký jiný plán. Tak on to dělá, víš. Dlouhodobé plány. Vůbec mu nevadí, že přinesou ovoce až za několik let nebo desetiletí. Tohle už o něm vím. Bojuji s ním už více než sedmdesát let. Kéž by konečně zůstal mrtvý.

Kdysi, asi před sto lety, tu byla jedna škola, Zaele, akademie: soukromá, esoterická a teď už dávno zavřená. Vedla ji kacířka Lilean Chase, která už je teď také dávno mrtvá. Jejím cílem bylo psychickými, eugenickými a noetickými metodami vytvořit generaci lidí, kteří budou v tomto sektoru pracovat pro Chaos. Každý z nich byl génius, ďábel, monstrum. Inkvizice se s nimi a jejich činy potýká už desetiletí. Byla to tajná společnost. Ozbrojená tajná společnost. Molotch byl také absolvent té akademie, jeden z Chaseiných nejlepších žáků. Je mimořádně inteligentní a prodělal špičkový noetický výcvik. Nyní je Zygmunt Molotch pro inkvizici jedním z nejhledanějších lidí. Je extrémně nebezpečný. Je Cognitae.

Proto jej pronásleduji. Nestačí, že jsme mu na Eustis Majoris překazili plány. Pořád je naživu a my jej musíme vystopovat a zneškodnit dřív, než zase získá moc. Nic v mé kariéře nebylo nikdy důležitější než tohle. Ani znesvěcení Gomeku, ani Cervan-Holmanova aféra na Sarumu, ve kterých jsem si mimochodem jistý, že měl také prsty Molotch. Najít a popravit Zygmunta Molotche je ta nejdůležitější věc, kterou ve svém pestrém životě udělám.

Díval jsem se na něj, jak tam spí jako neviňátko.

Zael Sleet. Nebo spíš Slyte?

Alespoň doufám, že je to ta nejdůležitější věc, kterou budu muset udělat. Tak či tak, už jsme blízko. Myslím, že ho mám. Je tady. Tím myslím na téhle planetě. Na Tancredu. Jen jediný skok od tvého rodiště, Eustis Majoris. Potíž je v tom, že řády chtějí, abych se vrátil. Eustis Majoris jsem zanechal ve zmatku. Chtějí ode mne hlášení a vysvětlení. Už nemíní čekat. Riskuji, že přijdu o svůj odznak a budu označen za odpadlíka.

Nelíbí se mi to, Zaele, ale musím stíhání přerušit a zodpovídat se svým pánům. Jenom doufám, že se mi podaří Molotche najít a zlikvidovat, než mi seberou rosetu.

Mlčení.

Takže tolik o mně. A co ty, Zaele?

Neodpověděl. Ani jsem to nečekal. Uslyšel jsem, jak se za mnou otevřely dveře, a předpokládal jsem, že to je Wystan.

Nebyl. Byl to Carl.

„Právě dorazili vyslanci,“ oznámil mi.

+Opravdu? No dobře. Hned jsem dole.+

Zael nerušeně spal.

Zapnul jsem nadnášecí pole svého křesla a následoval jsem Carla z místnosti.

Tak říkajíc na kobereček.

ČÁST PRVNÍ

Záležitost nanejvýš příjemné důvěry mezi bratry

JEDNA

Zvládnout osm rituálních vražd za tři hodiny, to chtělo určitý druh člověka, a on k tomu druhu bezpochyby patřil.

Každá z vražd byla naprosto náhodná a od ostatních se lišila, každá byla provedena úplně jinou metodou a zbraní. První, spáchána ukradeným nožem, vypadala jako přepadení v temné uličce. Druhá, uškrcením, měla rysy sexuálního zločinu. Třetí a čtvrtá se později budou jevit jako výsledek hádky dvou opilců nad kartami, kteří se zastřelili navzájem. Pátá, otrávením, bude každým ohledávačem medicae přičtena špatně uchovaným škeblím. Šestá a sedmá, které byly rovněž provedeny současně, byly popravy elektrickým proudem a bude to vypadat, že je mají na svědomí špatné rozvody v habitatu. Osmá, nejodpornější, byla naaranžovaná tak, aby vypadala jako domovní loupež, která se vymkla z ruky.

Dostihla ho až při osmé vraždě. Místní zastavárník a občasný přechovávač kradeného zboží vlastnil dům u spodního chodníku za bazilikou Mechanika. Vnikl dovnitř zadní kuchyní, zastavárníka zastihl samotného v jeho uzavřené pracovně a ubil ho votivní soškou svatého Kiodra.

Potom sebral ze zastavárníkova sejfu pod podlahou nějaké papírové peníze a zlaté cihličky, aby podpořil zdání loupežné vraždy.

„Co to děláš?“ zeptala se a opatrně vyšla z temné místnosti za jeho zády. V uzavřeném prostoru byl zřetelně cítit ostrý, kovový zápach krve.

Stále skloněný se po ní ohlédl přes rameno. „Co je třeba.“

Natáhl ruku a něco udělal se zakrváceným tělem.

„To nebudeš potřebovat,“ dodal.

Mířila mu na temeno hlavy Hostekem 5 s krátkou hlavní. „Já posoudím, co potřebuji,“ odpověděla.

„Vážně, nebudeš ho potřebovat,“ zopakoval a tentokrát použil svůj velitelský hlas.

Ruka s pistolí jí trochu klesla, ale byla silná a dobře vycvičená. Svou zbraň neodložila.

„Ty ses musel zbláznit,“ řekla. „Řekli ti, abys zůstal v exklávě. Utajení je klíčové. Když se budeš potulovat venku, objeví nás. A tohle… tohle zabíjení…“

Její hlas se na tom slově zadrhl. Leyla Slade nebyla nijak háklivá. Sama odpravila svůj díl lidí, ale vždycky to byla profesionální práce. Nikdy nezabíjela pro potěšení nebo z nějaké psychické úchylky.

Zklamal ji, to bylo vidět. Ne že by mu na tom záleželo, Leyla Slade nebyla ze širšího hlediska příliš důležitá. V tuto chvíli ale existoval dobrý důvod mít ji na své straně. Byla jednou z mála spřátelených bytostí ve vesmíru. Ve tváři jí viděl znechucení, jako kdyby po ní chtěli, aby pečovala o malého sociopata. Nechápala to. Rozhodl se, že je čas, aby pochopila.

Když nic jiného, nelíbila se mu představa, že jej považuje za zvrhlého maniaka.

„Myslíš si, že zabíjím kvůli vzrušení?“ zeptal se.

Leyla pokrčila rameny. „Vypadá to, jak to vypadá. Mně je jedno, co jsi za exota. Platí mě, abych na tě dohlédla. V téhle chvíli to znamená odtáhnout tě zpátky do exklávy.“

Vstal a změřil si ji. Zastavárník na podlaze ležel v nevzhledné hromadě, jedna trepka mu sklouzla z nohy a noha v ponožce byla otočená v pravém úhlu. Šaty měl zmačkané a potrhané zuřivostí útoku. Votivní soška svatého Kiodra změnila jeho obličej v krvavou kaši.

„A co když se do exklávy vrátit nechci?“ zeptal se.

„Nejsem si jistá, jestli tě k tomu mohu donutit. O tvých schopnostech nepochybuji. Na druhé straně, určitě bychom si ublížili navzájem. Hodně.“

Přikývl a usmál se. Byl to upřímný úsměv. „Ano, věřím, že ano. Líbíš se mi, protože jsi v tom směru upřímná. Opravdu bychom jeden druhému ublížili. Nedělejme to.“

„Nedělejme to. Souhlas. Takže se vrátíš?“

„Brzy. Nejprve si spolu promluvíme, Leylo.“

Pozvedla pistoli. „Ne. Žádné smlouvání. Vrátíme se.“

Přikývl, napůl odvrácený, a přitom udělal rychlé, stěží postřehnutelné gesto pravou rukou. Leyla zamrkala, cítila lehký úder do zápěstí, a v příštím okamžiku držel její Hecuter 5 on.

Namířil na ni. Očekával vztek, zděšení, možná dokonce marný pokus získat zbraň zpátky.

Místo toho řekla: „Tohle mě musíš naučit.“

Odstranili ze zastavárníkova domu usvědčující stopy a oběť nechali ležet na podlaze její pracovny, vedle otevřeného sejfu v podlaze. Trpělivě stál, dokud mu vlhkým kapesníkem neodstranila kapičky rozstříknuté krve z obličeje a krku. Vzhledem k jeho černému oděvu nebyla nikde jinde vidět.

„Lupič by založil požár, aby zamaskoval vraždu, kdyby se mu loupež vymkla z ruky,“ nadhodila. „Aha…“

Už převrhl miskovou lampu a v rohu koberce poskakovaly modré plamínky.

Pět ulic od zastavárníkova bytu vešli do malé jídelny a posadili se ke stolu vzadu. Leyla to místo vybrala kvůli přítmí a aby byli co nejdále od ulice. Objednala džbánek vody s okvětními lístky, zavařeninu, cauldro sladké rýže čail s citronem a karafu místního červeného vína.

„To je hezké,“ řekl.

„Není. Pořád máš moji pistoli.“

Ukázal jí svoje ruce, dlaněmi nahoru. Byly velice bledé a úplně prázdné.

Zamračila se a sáhla si pod bundu. Její Hostec 5 byl bezpečně v pouzdru.

„Tohle mě taky musíš naučit.“

„Jestli chceš. Ráda se učíš?“

„Některé věci. Mám talent a ten zvedá mou cenu na trhu. To, co už umím, postačuje, aby byl můj pán spokojený. A naučil mne něco z toho, co umí on.“

„Tomu věřím.“

„Ale děvče se vždycky rádo naučí něco nového. Od muže, jako jsi ty—“

„Jako jsem já? Má milá Leylo, ještě před několika minutami jsi mne považovala za vražedného devianta. Maniaka.“

Pokrčila rameny. „Nadaného,“ řekla.

Zasmál se. Ta holka je číslo. Až přijde ta chvíle, možná ji dokonce ušetří. Nebo ji alespoň zabije milosrdně.

Donesli jídlo. Servírka si jich sotva všimla. Páreček, který si zaskočil na pozdní svačinku. Dívka z jiné planety, vysoká, s postavou plavkyně, krátkými světlými vlasy a tvrdým, nepromíjejícím výrazem a co? Její milenec? Její zaměstnavatel? Štíhlý muž, důstojný, oblečený v černém, s bezvousým obličejem, který byl sice docela pohledný, ale zdál se být podivně asymetrický.

Leyla si nabrala rýži. „Chtěl sis promluvit.“

Nalil si víno. „Už je to šest měsíců, co jsme odletěli z Eustis Majoris,“ řekl. „Po celou tu dobu jste mne chránili. Ukrývali jste mne, starali se o mě.“

„Kvůli bezpečnosti.“

„Chápu. Oceňuji to. A i když jsem to neřekl, oceňuji i úsilí, které jste ty a ostatní vynaložili, abyste mne udrželi v bezpečí.“

„Nevypadá to tak. Při první příležitosti jsi nám vyklouzl a vydal ses do neznámého města zabíjet.“

„Je to tak,“ přikývl.

„Takže?“ Nechtělo se jí říct mu pravdu. Nebylo třeba věšet mu na nos, že jí její pán řekl, aby jej nechala utéct a monitorovala ho.

‚Náš chráněnec z toho začíná cvokatět, Ley,‘ řekl Orfeo Culzean. ‚Nudí se, přechází sem a tam po kleci. Nech ho chvíli proběhnout. Ať si myslí, že nám utekl. Dej mu hodinu nebo dvě náskok, ale drž se ho za šos a přiveď ho zpátky, než… hmm, já nevím… se pokusí svrhnout planetární vládu nebo něco takového.‘

Leyla Slade se zasmála. „Dohlédnu na něj,“ slíbila. „Jestli touží jen po troše čerstvého vzduchu…“

Molotch si vzal špetku rýže, přidal zavařeninu a strčil si to do úst. Rozžvýkal to a pak spláchl douškem vody.

„Potřeboval jsem vypadnout,“ řekl. „Už se mnou manipulovali dost dlouho. Vy a předtím Sekretisté v Petropoli. Můj život se řídil jízdními řády jiných. Potřeboval jsem se projít, svobodně.“

„Kdybys o to požádal, dalo se to zařídit.“

„Kdyby to bylo zařízeno, tak by to nebylo svobodně, ne?“

„Pravda,“ uznala.

Opřel se. „Na Eustis Majoris jsem byl tak blízko, Leylo. Byl jsem tak blízko něčemu mimořádnému, něčemu, co by změnilo Impérium navždy. Pravděpodobně tak, že by ho to zničilo. Ale neuspěl jsem a ty a tvůj pán jste mne vytáhli z ohně a dopravili do bezpečí. Teď s tvým pánem pracuji na novém plánu.“

„Ale?“

„Víš, komu sloužím, Leylo?“

„Sám sobě? Dávnému plánu Cognitae?“

„Ano, ale především?“

Pokrčila rameny.

„Jejich jména nahlas nevyslovím, jinak by se všechno jídlo v tomhle podniku zkazilo a víno by se změnilo v ocet. Jsou to Zhoubné síly.“

„Chápu.“

„Dobře. Takže víš, musím jim poděkovat. Přestože moje akce na Eustis Majoris selhala, vyvázl jsem živý, a tak mohu pokračovat v práci. Za to musím náležitě poděkovat.“

„Orfeo by—“

„Drahý Orfeo doopravdy nechápe. Nevím, co ti řekl, že je, Leylo, ale je to žoldák. Prostitut. Chytrý, zručný, nadaný… ale pracuje za prachy. Já to, co dělám, nedělám pro peníze, ani kvůli moci v tom smyslu, jak se moc chápe v Impériu. Nejspíš jsem velice silně nábožensky založený muž.“

„Takže tohle mělo být poděkování?“ zeptala se a usrkla doušek vody.

„Starým bohům, kterým sloužím. Musel jsem je usmířit, uctít je. Musel jsem obětovat, abych jim poděkoval za osvobození, i když to znamenalo riskovat prozrazení. Oběť musí být osminásobná, protože osmička je symbol, osm vrcholů. Obyčejný uctívač by zabil osm lidí v osm ráno v osmém domě na osmé ulici osmé enklávy, ale něčemu tak primitivnímu se já vyhýbám. Agenti Trůnu by okamžitě rozpoznali okultní symbolismus. Tak hloupí nejsou ani oni. Proto jsem zvolil osm obětí, které se budou při zběžném vyšetřování zdát náhodné a navzájem nesouvisející.“

„Ale pořád mají rituální význam?“

Přikývl. Snědl pár soust a napil se vína. Dolila mu sklenici. „Ten žebrák v temné uličce. Zasadil jsem mu osm ran nožem, který vážil osm uncí. Udělal jsem to osm minut před celou hodinou. Služka měla na levém stehně osm znamének a uškrtit ji mi trvalo přesně osm minut. Oba hráči měli v kartách dvě osmičky a padlo osm výstřelů. A tak dále. Zastavárník, zabitý osm minut po celé, byl zabit přesně osmi údery, ani o jeden víc, ani o jeden míň, a zrovna počítal účetnictví za osmý fiskální měsíc. Všechna těla jsem označil jistými runami vodou, která se už dávno vypařila. Byl to rituál, Leylo. Byly to oběti. Nebyl to čin psychopata.“

„Teď to chápu,“ řekla.

Připadalo mu, že její odpověď možná byla ironická. Stejně se vlažně usmál a napil se vody.

„Tak mimořádné lpění na detailech,“ pokračovala a vzala si trochu rýže. „Všechno to naplánovat…“

„Učili mne improvizovat. Nechci být hrubý, Leylo, ale já nepřemýšlím jako ty. Můj mozek nefunguje jako ten tvůj.“

„Skutečně?“

„Byl jsem od narození trénovaný využívat plnou dynamiku své mysli. Cvičený v noetických technikách, které mi poskytují výhodu. Víc než jen výhodu. Co by někdo jiný musel plánovat týden, já dokážu v mžiku.“

„Skutečně?“ zopakovala.

Ta povýšenost v jejím hlase jej bavila. Výsměch. Chovala se k němu blahosklonně.

„Skutečně, Leylo. Nevychloubám se ani se nepředvádím. Tohle Cognitae dokáže s lidskou myslí. Tak například kritické pozorování. Schopnost číst nízkoúrovňovou, pasivní řeč těla. Schopnost všímat si a porovnávat. Analyzovat. Předpovídat.“

„Dokaž to.“

Pozvedl svou sklenici a usmál se. „Kde bys chtěla, abych začal?“ zeptal se.

„Prostě někde začni.“

„Kolik knoflíků měla servírka na korzetu?“

Leyla se nahrbila. „Šest.“

„Šest. Správně. Dobře. Kolik jich bylo rozepnutých?“

„Dva,“ odpověděla.

„Všímavá. Horní dva?“

„Ne, jeden horní a jeden spodní. Má široké boky.“

„Opět skvělé. Vážně nemáš výcvik Cognitae, Leylo?“

Odfrkla si. „Tohle dokazuje jen to, že oba rádi koukáme po hezkých děvčatech.“

„Oblečených v—“

„Cože?“

„Oblečených v—“

„Korzetu?“

„Z hedvábí z—“

„Hesperu.“

„Dobře, ale ne. Ze Sameteru. Má těsnější osnovu a vypadá trochu jako zmačkané. A knoflíčky byly vyrobené na Gudrunu.“

„Skutečně?“

„Byly zlaté a měly punc. Když se naklonila…“

Leyla postavila svou sklenici. „Tohle si už vymýšlíš.“

„Myslíš? Ten muž v boxu vedle nás. Prošli jsme kolem něj cestou sem. Obchodník na volné noze, ozbrojený. Kde má ukrytou zbraň?“

„V levém podpaží. Všimla jsem si boule. Taky má v pravé botě dýku, pod záložkou kalhot.“

„Jsi všímavá.“

„Vědět je moje povolání.“

„Měl knírek trochu delší nalevo, nebo napravo?“

„Já… co na tom záleží?“

„Kratší napravo, protože kouří obskuru z dýmky a vousy na straně, kde svírá náustek, rostou pomaleji. Dá se to vyvodit i z jeho zacházení s tyčinkou lho. Jak ji drží a potahuje z ní. Co to znamená?“

„Že bude nepředvídatelný. A popudlivý. To obskura dělá.“

„Učíš se.“

„To nic neznamená,“ zasmála se.

„Ten muž u okna. Pravák, nebo levák?“

„Pravák. Bubnuje prsty pravé ruky o desku stolu vedle šálku s kafeinem.“

„Špatně. Pozoruje dav na ulici, protože tu čeká na obchodního partnera, kterého nezná. Levou ruku má pod stolem, položenou na pažbě zbraně. Je to Hecuter, mizerně skladovaný. Tou pravou rukou jen odpoutává pozornost.“

Leyla zavrtěla hlavou. „Mám za ním jít a zeptat se ho, abychom to rozhodli?“

„Jestli se chceš nechat zastřelit. Barman. Devatenáctý gudrunský nepravidelný. Veterán Imperiální gardy.“

„Proč?“

„Tetování na levém zápěstí. ‚Rota Andělů.‘ Veteráni z devetenáctého si ho nechávali dělat po Latislawských výšinách.“

„Ty ho vidíš?“

„Odsud ne. Ale když jsme přišli. A ty—“

„Já?“

„Snědla jsi toho dost, jsi najedená. Ale máš ráda rýži, tak ji pořád uždibuješ, i když už nechceš.“

„Je to dobrá rýže.“

„Za posledních třináct minut ses svého vína ani nedotkla. Hraješ si se sklenicí, ale nepiješ, protože se bojíš, že kdyby ses dostala do nálady, ztratila bys kontrolu nad situací. Ale stejně si hraješ se sklenicí, abys neupozorňovala na skutečnost, že nepiješ.“

„To je prostě nesmysl.“

„Vážně?“ Podíval se na ni. „Sedíš trochu bokem ke mně, víc na levé hýždi, protože tě bolí pravý bok. Staré zranění? Vylepšení?“

„Vylepšení,“ vydechla.

Molotch tleskl. „Hrozně se chceš vrátit, ale bojíš se mne popohánět nebo přinutit. Chceš, aby se zdálo, že to napadlo mne.“

„Tak hele—“

„Jsi si docela jistá, že netuším, že ti Orfeo přikázal, abys mne nechala na pár hodin utéct na svobodu. Orfeo si myslí, že šílím z nečinnosti. Takže jste mne pustili proběhnout se a vypustit páru.“

„Zatraceně, Molotchi—“

„Nevztekej se. Užij si to. Co si myslíš, že udělám? Co udělám, budu tady jen tak sedět?“

„Já nevím.“

Molotch vytáhl z rukávu malou lahvičku a položil ji na stůl vedle cauldro rýže. „Osicolský mor ve formě suspenze. Vzal jsem ho z Orfeových osobních zásob. Kdybych ho tady vypustil, zdecimoval bych celou městskou čtvrť.“

„Pro lásku— Ne!“

„Neudělám to. Nemělo by to smysl. Ale zvaž tuhle možnost. Ten bankéř u stolu po tvé levici. Pracuje v městské mincovně. Nosí na vestě brož, než se zeptáš. Znak gildy bankéřů a úřadu oběhu peněz. Kdybych tu skleničku hodil do jeho kufříku, našel by ji a otevřel, až by se vrátil do svého úřadu. Mincovna by byla kontaminována a na patnáct let zapečetěna. Místní měna by se zhroutila a strhla by s sebou i ekonomiku subsektoru. Škody na celá desetiletí. Nebo si vezmi toho mladého muže tamhle, toho v soukromém boxu. Je to druhý syn méně významného barona. Sem se vypravil za povyražením, ale vím o něm, že patří k lidem u dvora.“

Molotch vytáhl z kapsy malou lékařskou injekci a položil ji na stůl vedle lahvičky. Byla plná čiré tekutiny. „Tekutá suspenze. Inertní a viskózní, metabolizuje se během šesti hodin. Mohl bych jít na záchod, nabrat do ní morový roztok a cestou zpátky vrazit do bankéřova syna a vbodnout mu ji. Během jednoho dvou dnů by byl celý královský dvůr téhle planety zabitý morem po kontaktu s ním. Ideální okamžik pro vládní puč.“

„Ale to je… to je…“ zašeptala.

„Už to začínáš chápat,“ řekl. „A co tohle? Ten opilec u baru. Co jsme sem přišli, nenápadně jej hypnotizuji pohyby prstů. Dovol, abych ti to dokázal.“

Molotch pohnul prsty. Opilec se zvedl a dopotácel se k nim.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho Molotch.

„Sir Garnis Govior, pane,“ zadrmolil muž.

„A tvoje povolání?“

„Jsem hlavní podpřekladatel v guvernérově paláci, pane.“

Leyla zírala na Molotche.

„A ty sis myslela, že jsem tě nechal vybrat si tenhle bar,“ usmál se. „Je to známé pijácké doupě lidí z administrata. Garnise jsem si všiml kvůli jeho pečetnímu prstenu.“

„Prstenu?“ zeptal se muž a předvedl ho tak rázně, že se zapotácel.

„Právě toho. Takže ty trávíš čas s guvernérem?“

„Ano, pane, to jistě trávím,“ odpověděl vrávorající muž.

„Takže kdybych tě požádal, abys ho uškrtil, až s ním zase budeš a rozpoutal tak vnitrosektorovou válku mezi rody Gevauntů, Nightbrayů a Clovisů, nebyl by to pro tebe problém?“

„Vůbec ne,“ ujistil muž Molotche. „To by nebyl žádný problém.“

„Ty bys uškrtil lorda guvernéra?“ zeptala se ho Leyla.

„To si pište. Jako slepé kotě. Ano, madam.“

„Ale já tě nepožádám,“ řekl Molotch. „Teď můžeš jít, Garnisi.“

„Děkuji pěkně,“ řekl muž a odvrávoral k baru.

Molotch se podíval na Leylu, která na něj zírala s vytřeštěnýma očima. „Každičká škvíra. Každičká příležitost. Každičká trhlina. To je to, co jsou absolventi Cognitae vycvičeni používat. Dívat se, vidět, najít a využít. Během tohoto příjemného oběda jsem mohl tu substanci použít třikrát nebo čtyřikrát. Takhle!“

Něco odcvrnkl palcem. Přistálo to na podlaze u baru, kde se to rozbilo a po zemi se rozlila čirá tekutina.

„Svatý—“ zvolala Leyla.

„Uklidni se. Byl to jen suspenzní roztok. Mor mám v kapse. A teď, promluvme si o inkvizici.“

„O inkvizici?“

„Přesněji řečeno o kanceláři řádu na této planetě.“

„Tu odsud nemůžeš vidět.“

„Ale můžu. V zrcadle nad barem. Vidíš?“

„Terro, a já jsem si toho nevšimla.“

Napil se vína. „Z místa, kde sedím, vidím sídlo inkvizice. Je to taková velká pevnost. Tyčí se nad městem. Víš, že ji postavili Černí templáři? Dávno ji sice opustili, ale jednoho dne by se mohli vrátit. Do té doby využívá tvrz inkvizice. Až se templáři vrátí, bude to pořádný boj. Ale vidím tam vlaječky. Několik tmavých vlaječek. Co to znamená?“

„Má to něco znamenat? Jsou to prostě vlaječky.“

„Inkvizice nepředpokládá, že někdo zná jejich protokoly a heraldiku. Černé vlaječky nad jejich pevností. Na odiv. Jako hrozba. Ale mou prací je chápat a všímat si, jak si navzájem signalizují.“

„Ano? Já ze svého místa sotva vidím to zrcadlo.“

„Povím ti, co to znamená. Ty vlajky jsou černé erby Siquo, Bilocke a Quist, symboly, kterými inkvizice prokazuje úctu a čest. V pevnosti jsou vyslanci. Několik vysoce postavených vyslanců. Vlastně se to dá poznat i podle počtu otevřených zbraňových portů. Je tam někdo důležitý.“

„A to znamená?“

„To znamená, že Ravenor je tady, jak jsme se obávali, a oni se rozhodli přitáhnout mu uzdu. Což je pro nás dobrá zpráva.“

Najednou se ozvalo hlasité zadunění a po něm vzrušené hlasy hostů jídelny. Garnis uklouzl na loužičce suspenzního roztoku a hlavou udeřil o hranu barového pultu.

Byl mrtvý.

„Pojďme,“ řekl Molotch.

Vstali a začali se prodírat ven z jídelny, proti davu, který se shromáždil kolem nešťastného Garnise.

„To je devět,“ zašeptala Leyla. „Myslela jsem, že jsi chtěl jen osm.“

„Ano, ale nejsem hlupák. Tohle nebylo rituální. Tohle je devátá, která má narušit schéma. Inkvizitoři jsou chytří a bystří. Nebýt tohohle, schéma osmi by odhalili okamžitě.“

Za zády davu se shýbl a zvedl střípek skla z lahvičky, po jejímž obsahu Garnis uklouzl.

„Dárek,“ řekl. „Deodant pro tvého pána.“

„Určitě z něj bude mít radost,“ řekla Leyla Slade. „Počkej,“ dodala.

Zastavil se. Olízla si pravý ukazováček, natáhla ruku a otřela mu z tváře poslední kapičku krve, které si předtím nevšimla.

„Děkuji,“ řekl.

Vyšli ven do jasného dne a byli pohlceni spěchajícím davem.

DVĚ

Na tichý myšlenkový příkaz jejich šéfa otevřela Patience Kys bránu nádvoří a vpustila je dovnitř.

Ze svého místa na kamenné lavici se nepohnula. Jediné její přikývnutí, jediné mrknutí zelených očí, a neviditelná tažná lana telekinetické energie otevřela těžkou dřevěnou bránu dokořán. Dolní hrany vrat lehce drhly o zem a zvedaly z dláždění obláčky prachu, vydávajíce rachotivý zvuk. Vzniklým otvorem vniklo na nádvoří jasné žlutavé sluneční světlo.

Nayl, Thonius a Plyton vyšli z domu, aby sledovali příchozí.

Naylův výraz byl zcela nečitelný. Pokožka na jeho oholené hlavě byla lehce spálená sluncem. Na sobě měl přiléhavou šedou kombinézu vyztuženou na ramenou, krku a trupu článkovitými keramitovými pláty. Zůstal stát nahoře na schodech ve stínu klenutého průchodu a upravoval si rukavice. Nijak se nesnažil ukrýt Hecuter Arms Midgard v pouzdře na levém boku.

Maud Plyton se zastavila vedle něj. Co odešla z magistrata, nosila uniformy z přebytků námořnictva. Na dnešek si vybrala jednodílnou leteckou kombinézu barvy khaki se zipem vepředu, vojenské boty s těžkými přezkami a bílé tílko. Jednotný střih unisexového oblečení zdůrazňoval statnou, spíše plnou postavu a ostře kontrastoval s jemnými rysy jejího obličeje. Černé vlasy měla ostříhané nakrátko podle ústrojní kázně magistrata, kterou pořád ještě nedokázala opustit.

Carl Thonius, štíhlý a útlý, měl na sobě kalhoty černé bojové uniformy a vysoké boty z lakované kůže od slavnostního stejnokroje důstojníka kavalerie i s ostruhami. K tomu si oblékl rudý frak se zlatým lemováním. Neměl ho zapnutý, takže odhaloval jeho vychrtlý bledý hrudník a propadlé břicho nad páskem kalhot. Dlouhé prsty měl ověšené prsteny a mohutnou, nahrubo ostříhanou hřívu vlasů nabarvenou načerno. Nikdo by v něm nepoznal toho naparáděného šviháka, který se před deseti lety přidal k inkvizitorovu týmu.

„Víme, kdo to je?“ zeptal se ho Nayl.

Carl zavrtěl hlavou. „Ani náznak.“

Z klenutého vchodu na druhé straně dvora vyšli Kara a Belknap. Kara byla malá a smyslná, její zářivě rudé vlasy se výrazně tloukly s limetkově zeleným tričkem a širokými bílými kalhotami. Belknap, oblečený v obyčejných černých bojových kalhotách, byl štíhlý muž průměrné výšky, s bezvýrazně hnědými vlasy a naprosto tuctovým obličejem, nápadným jen trochu ospalým pohledem, v němž se snoubila moudrost s laskavostí. Byl to výraz válečného medicae, který už viděl leccos. A ještě více toho viděl od chvíle, kdy se stal lékařem inkvizitorova týmu.

Patience Kys, vysoká a pružná jako kočka, konečně vstala ze své lavice a připojila se ke Kaře a Belknapovi. V tmavohnědé kombinéze se zdála být samá noha. Dlouhé černé vlasy měla rozpuštěné, ale při chůzi si je shrnula oběma rukama, zapletla si je do copu a ten si sepnula stříbrnou jehlicí.

„Připravte se,“ řekla. „Cítím potíže.“

Vyslanci dorazili na nádvoří. První byl předjezdec na dlouhém, nízkém bojovém motocyklu. Rozhořčené prskání jeho motoru se odráželo od zdí dvora. Pak vjely jeden po druhém tři transportéry Chiméra připomínající monolitické kamenné bloky, jejich pásy kvílely a řinčely. Byly natřené matně šedě, jako kdyby se snažily být nenápadné. Pokud by ovšem trio osmatřicetitunových obrněných vozidel mohlo být nenápadné. Transportéry s temně bručícími turbínami zajely bok po boku do dolní části dvora. Kolem nich poletovalo šest psyberlebek, které se zastavily ve vzduchu jako vážky.

Druhý jezdec, skloněný nad řídítky svého stroje stejně jako první, průvod uzavíral. Objel zaparkované transportéry a zastavil vedle nich. Opřel se jednou nohou o zem a napřímil se.

Stáli teď v jedné řadě: motocykl, transportér, transportér, transportér, motocykl.

+Zavři bránu.+

Kys přikývla a poslechla. Brána se se zaduněním zavřela.

Transportéry vypnuly motory. Výfukové plyny se pomalu rozptýlily.

„Nechte to na mně,“ řekl Nayl.

„Proč?“ zeptal se Carl.

„Podívej se na můj obličej. Vypadám jako někdo, kdo si nechá něco líbit?“

Carl se usmál a přikývl. „Ne. A to se mi na tobě líbí.“

Nayl se podíval na Maud. „Máš bouchačku?“

„Myslela jsem, že to jsou přátelé?“

„Nic takového neexistuje, děvče. Vezmi si bouchačku a zůstaň uvnitř, za dveřmi.“

Maud se na něj tázavě zadívala, čekala, jestli se zasměje. Pak si uvědomila, že to myslí smrtelně vážně, a zmizela v domě.

Harlon Nayl nechal Thonia na schodech a sešel dolů do slunečního svitu. Zamířil k řadě strojů. Jak se k nim blížil, vznášející se psyberlebky bzučely a vrčely, lehce se kolébaly.

Oba předjezdci vypnuli motory motocyklů, zvedli je na stojany a sesedli. Na sobě měli stejnou šupinovou zbroj pokrytou prachem. Vypadali v ní jako pouhé doplňky svých motocyklů z nenalakovaného matně černého kovu. Sundali si přilby a vytáhli si z kožních zdířek konektory vodičů, jimiž ovládali svoje stroje.

Jezdec nalevo byl mladý muž, vysoký a lehce stavěný, s dlouhými bílými vlasy, které si potřepáním hlavy rozhodil, hned jak si sundal helmu. Podíval se na Nayla. V modrých očích měl velice znepokojující pohled.

„Zdravíme pána domu a pokorně děkujeme za přijetí,“ řekl. Hlas měl měkký a jasný jako dešťová voda.

„Také zdravím,“ odpověděl Nayl. Podíval se na vznášející se psyberlebky. „Kolem poletuje trochu moc bouchaček, než aby se to dalo nazvat srdečným setkáním.“

Mladý muž se široce usmál. „Omlouvám se,“ řekl. Z boční kapsy vytáhl ovládací hůlku a mávl jí. Lebky se s hlubokým zamručením deaktivovaly a klesly na zem. „To ode mne bylo nezdvořilé. Pouhé preventivní opatření, chápejte.“ Schoval hůlku, přilbu pověsil na řídítka motocyklu a vykročil k Naylovi.

„Vyšetřovatel Gall Ballack,“ řekl, sundal si rukavici a napřáhl pravici.

„Nayl,“ odpověděl Nayl a potřásl mu rukou.

„Já vím,“ řekl Ballack „Prostudoval jsem si záznamy. Jsem váš obdivovatel. Kde je Ravenor?“

„Předpokládám, že jste myslel inkvizitora Ravenora?“ opáčil Nayl.

Ballack našpulil rty a přikývl. „To ode mne bylo arogantní a neuctivé. Samozřejmě jsem myslel inkvizitora Ravenora.“

„Je uvnitř.“

„Můj nadřízený si s ním přišel promluvit.“

„V tom případě by možná váš nadřízený chtěl vylézt z tanku a jít dovnitř,“ řekl Nayl.

Ballack se uchechtl. „Víte, Harlone, myslím, že přesně tohle by měla udělat.“

Ozvala se série zasyčení a cvaknutí a průlezy Chimér se začaly otevírat. Kys ve stínu domu krátce kývla na Karu a obě zmizely vevnitř. Belknap, lehce bezradný, zůstal na místě.

Druhý předjezdec si sundal přilbu. Byla to žena. Hodně vysoká s dlouhými vlasy spletenými do copánků.

„Do prdele,“ zašeptal Harlon Nayl.

+Velký Trůne Terry.+

„Ty to vidíš?“ zamumlal Nayl.

+Samozřejmě.+

„Vypadá úplně jako ona,“ řekl Nayl.

+Je to strašidelné.+

„Řekl bych, že to pro tebe bude dost divné.“

+S divným si dokážu poradit, Harlone. Jsem profesionál.+

„I tak.“

+Přiveď je sem. Ať to máme za sebou.+

Z transportérů vystoupili lidé: dva tucty různě vyzbrojených vojáků, všichni s rozetou řádů: starý muž s holí, malá, dětsky křehká žena v nebeské modři vedoucí párek palebných servitorských kyberpsů, ogryn napojený na obrovský plazmový kanón, muž a žena v dlouhých kožených kabátech, čtveřice rubrikátorů s psacími přístroji, muž v lesklé tělesné zbroji a žena v dlouhé róbě z okrového hydraphurského hedvábí. Vypadala impozantně. Nayl při pohledu na ni bezděčně zatajil dech.

Pak hlavní vyslankyně. Na sobě měla rudou plátovou zbroj a kulhala. Každičký čtvereční centimetr její zbroje byl pokrytý rytinami a pečetěmi. Pergamenové svitky z ní visely jako peří, jako kdyby dokázala létat jako pták.

+No, předpokládám, že bych se měl cítit poctěný.+

„Jo,“ zašeptal Nayl. „Proč?“

+Tohle je inkvizitorka Myzard. Hlavní tajemnice ordo Helican a přímá podřízená lorda Rorkena.+

„Trůne, tak to se s tím nemazlí, co?“

Myzard se dobelhala k Naylovi a zadívala se mu do obličeje. Nayl si uvědomil, že kdysi musela být půvabná žena: silná, výrazná, živá. Nyní byl její prastarý obličej zbrázděný vráskami. Vlasy měla slámově nazlátlé.

„Ty jsi ten vyšetřovatel?“ zeptala se slabým, unaveným hlasem. „Jsi Thonius?“

„Tohle je Nayl, madam,“ odpověděl Ballack jemně. „On je, ehm—“

„Gorila,“ nadhodil Nayl s darebáckým úsměvem a napřáhl ruku.

Myzard se ušklíbla a potřásla mu s ní. „Už teď se mi líbíš,“ varovala ho. „Kde je ten parchant Ravenor? Potřebuju si s ním promluvit.“

„Jak jsem právě řekl, je uvnitř. A jsem si jistý, že má taky něco na srdci.“

Myzard se znovu zasmála. „Líbíš se mi. Máš kuráž. Tak tedy pojďme a promluvme si s Gideonem, co říkáš?“

„Dovolte, abych vás tam zavedl, madam,“ ozval se Thonius, který už sbíhal s oběma rukama napřaženýma ze schodů. „Jsem vyšetřovatel Thonius. Můj šéf se už nemůže dočkat, až bude mít to potěšení se s vámi setkat.“

Myzard si odfrkla. „Já už čekám na potěšení osmašedesát let.“ Loupla okem po Naylovi. „Možná jsem se ho právě dočkala.“

Nayl se podíval na Carla a naznačil ústy: ‚Pomoz mi.‘ Carl se usmál. „Tudy, madam.“

Prošli kolem Nayla do domu. Když kolem procházeli kyberpsi, zaštěkali. Žena v okrové róbě s popelavě šedými vlasy odvrátila hlavu. Na Nayla se ani nepodívala.

Všichni vešli do domu, venku u zaparkovaných strojů zůstala jen předjezdkyně.

Nayl zamířil k ní.

„Raději bychom měli jít také dovnitř,“ řekl.

Přikývla. Byla vyšší než on.

„Musím se zeptat,“ řekl. „Esw Sweydyr?“

„Ty znáš carthaenské klany?“

„Kdysi jsem znal jednu jejich členku. Už je to dávno. Jmenovala se Arianhrod.“

„Sestra mé matky. Já jsem Angharad.“

Udělal znamení imperiálního orla. „Harlon Nayl. Měla bys vědět, že můj šéf byl tehdy do tvé tety hluboce zamilovaný.“

„To také vím. Vím, že mu zemřela po boku. Vlastně byla důvod, proč jsem se také dala k inkvizici.“ Angharad se na oplátku za jeho zdvořilé zasalutování udeřila pěstí do hrudi, jako to dělají na Carthae.

Počkal, dokud z rámu bitevního motocyklu neodepnula dlouhou šavli v pochvě.

„Pojďme dovnitř,“ řekl.

„Pojďme.“

„Jestli nevadí, že se na to ptám… jak se jmenuje?“

Angharad si přehodila řemen postroje svého meče přes rameno.

„Evisorex.“

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.