Ukázka elektronické knihy

NEAL

ASHER

STROJ

NEKONEČNA

Román z cyklu Proměna

POLARIS

Neal Asher

Stroj nekonečna

Z anglického originálu Infinity Engine vydaného nakladatelstvím Macmillan (Pan Macmillan Ltd) přeložil Marek Hrnčíř.

Ilustraci na obálce vytvořil Steve Stone, grafická úprava obálky: Jiří Horský, www.jrk–studio.com.

Vydal Bohuslav Svoboda – POLARIS, Podříčí 218, Frenštát p. R. v roce 2019

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Copyright © 2016 by Neal Asher. First published 2017 by Macmillan, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited. All rights reserved.

Cover art © by Larry Rostant

Translation © 2019 by Marek Hrnčíř

ISBN ePub: 978–80-7332-420-9

ISBN mobi: 978–80-7332-421-6

Caroline Asherové

10. 7. 1959 – 24. 1. 2014

Čas otupuje paměť a uzdravování je jen vytváření jizvové tkáně, která ránu nikdy úplně nepřekryje.

Skladatel Steve Buick vytvořil album originální hudby inspirované Strojem na nekonečno. Tato doprovodná hudbu byla zkomponovaná, aby zesílila čtenářský zážitek a vy si ji vychutnávali při čtení této knihy. Steve Buick v ní používá dlouhé, velice temné vrstvy zvukové palety – skvěle vystihující atmosféru příběhu – kterými knize dodává další rozměr, aniž by čtenáře rušil od akce. Hudba může doprovázet kteroukoliv část knihy a je k mání jako mp3 album na Amazonu, iTunes a v jiných internetových obchodech po celém světě nebo si vyhledejte prosím ‚Original Music for Neal Asher War Factory.‘

PODĚKOVÁNÍ

Mnohokrát děkuji těm, kteří pomohli tuto knihu dostat do vašich hlav prostřednictvím elektronických čteček, smartphonů, na obrazovky počítačů a na stránky té archaické masy zpracované dřevní hmoty, které se říká kniha. U Macmillanu to zahrnuje Natalii McCourtovou, Phoebe Taylorovou, Neila Langa a další, jejichž jména prostě neznám. Dále děkuji Stevemu Stoneovi za efektní obálky, Belle Paganové za redakční a vydavatelské připomínky a Brunovi Vincentovi za jeho hojnou redaktorskou práci.

OBSAZENÍ POSTAVAMI

Penny Royal (Černá UI)

Umělá inteligence vyrobená na tovární kosmické stanici Místnost 101 za války Řádu proti Pradorům. Její krystalický mozek měl vadu, byla zatížena emocemi, které nedokázala zvládnout, když byla vržena do bitevní vřavy. Řídila torpédoborec Polygon, bojovala a přežila, načež anihilovala osm tisíc vlastních vojáků a dezertovala. Poté se změnila v cosi temného – robotický roj, který ve své sjednocené formě připomíná obří mořskou ježovku. Za spáchaná zvěrstva se ocitla na černé listině Řádu a vybudovala si základnu na Hřbitově – v hraniční oblasti vytvořené po válce mezi Řádem a Pradorským královstvím. Tam pokračovala ve svých zvrhlých hrátkách a nabízela za příslušnou cenu proměnu, ovšem takovou, která jejímu klientovi nikdy nic dobrého nepřinesla. Při jedné takové příležitosti, která se nevyvinula podle plánu, byla skoro zničena. Později ji válečný robot v podobě škorpiona Amistad opravil, takže se z ní stala hodná UI… Nyní černá UI spěje ke konci hry a její plány jsou stále obskurní a její činy dál hrozí měnit paradigmata. A pořád nikdo neví, jestli jsou její úmysly zlé.

Thorvald Spear

Sto let po válce byl vzkříšen ze záznamu své mysli jako jediný, kdo přežil Penny Royalino zmasakrování osmi tisíc vojáků na Panarchii. Rozhodl se, že se UI pomstí, a za tím účelem se vypravil najít její starý torpédoborec, o jehož současné poloze se dozvěděl za války. Když ho našel, ovládl ho a vypravil se na něm pátrat po odpadlé UI. Při svém zdlouhavém hledání zjistil, že jeho touhu po pomstě vytvořila Penny Royal, která upravovala jeho vzpomínky. V odhodlání pomstít se jej ještě posílil artefakt, který nalezl na palubě torpédoborce – jeden z ostnů Penny Royal. Ten mu vložil do mysli vzpomínky jejích obětí. Dřív věřil, že je nástrojem UI sestrojeným proto, aby ji zničil, ale teď už si není jistý, čemu může věřit, kromě toho, že musí tu záležitost dotáhnout do konce.

Riss

Zabijácký válečný robot a zbraň, která měla za úkol šířit paniku. Vyrobili ji v Místnosti 101 v podobě pradorského parazita trochu připomínajícího kobru a jejím úkolem bylo klást do Pradorů vajíčka tohoto parazita a šířit tak mezi nimi infekci a hrůzu. Konec války pro ni znamenal ztrátu smyslu života, a zatímco hledala nový, setkala se s Penny Royal a ta ji připravila o ještě víc. Thorvald Spear ji objevil oloupenou a spící poblíž základny UI na Hřbitově. Riss ho pak doprovázela při jeho výpravě za pomstou a byla zmanipulována, aby zabila Pradora Sverla.

Sverl

Prador, který nesouhlasí s rozhodnutím nového krále uzavřít s Řádem mír. Zběhl a ukryl se spolu s dalšími Pradory podobného smýšlení na Hřbitově. Nechápal, jak je možné, že Pradoři začali v boji proti slabým lidem a jejich ohavným UI prohrávat. Řešení tého hádanky hledal u Penny Royal, ale dostal od ní víc, než oč stál. Penny Royal nastartovala jeho transformaci v groteskního křížence Pradora, člověka a UI, aby jim mohl všem lépe porozumět. Když hledal řešení své nedobré situace, byl Penny Royal zaveden do staré válečné továrny Řádu. Domníval se, že pro něj má UI nějaký úkol, ale byl zabit válečným robotem Riss.

Kapitán Blite

Obchodník, který se vždycky nedrží zákona. Během transakce, která se vyvinula trochu jinak, než čekal, se střetl s Penny Royal a ta zabila několik členů jeho posádky. Podruhé se s touto UI setkal, když jej využila k útěku z Masady. Převzala vládu nad jeho lodí a Blite, který se stal nedobrovolným svědkem jejích obskurních záležitostí na Hřbitově a jinde, si začal uvědomovat, že možná napravuje, co dříve napáchala. Když dospěl k tomuto zjištění, Penny Royal je na Masadě opět opustila, ale pokročilá technika, kterou na palubě lodi zanechala, způsobila, že se o ně začaly zajímat řádové UI (k čemuž napomohl i fakt, že byli v osobním styku s Penny Royal). Blite Řádu unikl a pokračoval v pronásledování Penny Royal. Vzápětí byl opět zatažen do jejích obskurních manipulací…

Sfolk

Pradorské prvodítě. Společně se svými bratry byl mentálně zotročen otcem-kapitánem Cvornem. Jedině Sfolkovi se podařilo osvobodit od otcovy nadvlády a později ho zabil, ale když se pokoušel v jeho lodi odletět, byla před vstupem do podprostoru těžce poškozena jinou pradorskou lodí.

Sépie

Kočkodaptka – žena s některými kočičími rysy. Kapitán Sverl ji spolu s ulitáři a dalšími uprchlíky zachránil před jistou smrtí na planetě Kamenitá louže. S Trentem pak unikla strašlivému osudu, který pro ně zamýšlel Taiken, vůdce ulitářů.

Brockle

Mocná umělá inteligence – rojový robot sestávající z velkého množství červovitých jednotek, které se dokážou spojit do lidské podoby. Pracoval pro Zemskou centrálu při tajných vojenských operacích, ale při jedné misi zašel příliš daleko a bylo zabito mnoho lidí. Kvůli jeho podstatě bylo pro ZBC obtížné jej zatknout a pohnat před soud. Místo toho ‚souhlasil‘ s uvězněním na palubě kosmické lodi Tyburn, kde pracoval pro ZBC jako vyšetřovatel. Dohodu ale porušil, aby se mohl vydat za Penny Royal, o níž byl přesvědčen, že představuje vážnou hrozbu, kterou ZBC nebere dost vážně.

Amistad

Válečný robot (dron) ve tvaru obřího kovového škorpiona. Na konci války se zbláznil, dezertoval a ve svém šílenství sledoval nové fanatické zájmy. Byl to on, kdo našel Penny Royal, poté co byla takřka zničena mimozemským zařízením, a vzkřísil ji. Později se Amistad stal správcem Masady s Penny Royal jako bedlivě střeženou pomocnicí, dokud neunesla loď kapitána Blita a neuprchla.

Spřádač

Jediný žijící zástupce rasy Atheterů. Atheterové obětovali v celodruhové sebevraždě svou vědomou mysl a zanechali po sobě jen své blábolící potomky, žvatlokače – jakési polointeligentní křížence ptakopyska a Buddhy. Spřádač byl jedním z nich, dokud do něj nebyla nahrána mysl jednoho z Atheterů, která přetrvala. Podle zákonů Řádu se stal vládcem své rodné planety, Masady.

Trent Sobel

Nájemný zabiják pracující pro Isobel Satomi, jednu ze zločineckých kápů. Přežil pád Satomi a byl Penny Royal obdařen empatií a svědomím. Proč to udělala, netuší, ale učí se s těmito novými vlastnostmi žít.

Greer

Jeden z loajálních členů posádky kapitána Blita.

Flétna

Flétna byl nejprve zmrazený mozek pradorského dítěte použitý jako navigátorská mysl v Spearově lodi Kopí, později byl nahrán do krystalu a stal se tak UI.

SLOVNÍK

Atheterové: jedna z milionů dávno vyhynulých ras, nedávno znovu vzkříšená. Zjistilo se, že zdegenerovaní potomci Atheterů jsou žvatlokači z planety Masada. Jejich druh raději obětoval civilizaci a inteligenci, aby unikl miléniím válek zapříčiněných objevením džainské technologie.

Džainská technologie: technologie zahrnující všechny vědecké disciplíny. Byla vytvořena jednou z vyhynulých ras – Džainy – a jejím účelem je šířit se civilizacemi a ničit je.

Golem: androidi vyrábění společností Cybercorp. Mají keramalové šasi, obvykle pokryté syntesvaly a na povrchu syntekůží. Tito humanoidní roboti jsou velice odolní, rychlí a jelikož mají UI, jsou i velice chytří.

Huiman: kombinace člověka a UI.

Kapucín: tvor podobný gigantické stonožce z planety Masada. Bylo zjištěno, že se jedná o zdegenerované potomky biomechanických válečných strojů vytvořených Athetery za tisícileté války s džainskou technologií.

Nascuff: zařízení, kterým je možné zvnějšku ovládat nanosuitu tak, aby vyhovovala sexuálním sklonům dotyčné osoby. Obvykle se nosí, aby signalizovala sexuální dosažitelnost nebo nedosažitelnost. Když je libido toho, kdo ho nosí, potlačené, nascuff zmodrá. Když je sexuálně aktivní, zrudne.

Pradoři: vysoce xenofobní rasa obřích krabovitých mimozemšťanů, kterým vládne král a jeho děti. Nepřátelství vyplývá už z jejich biologie a při prvním setkání s Řádem zaútočili bez rozmýšlení. Jejich výhodou ve válce bylo, že nikdy nepoužívali runsibly (taková zařízení vyžadují řízení UI a Pradoři se stejně nepřátelsky chovají i k jakýmkoliv formám umělých inteligencí), a jejich lodní a metalurgický průmysl byl proto mnohem rozvinutější než řádový. Zaútočili se skoro neporazitelnými loďmi, ale nakonec se lidé a UI přizpůsobili a pomocí válečných továren Pradory překonali a začali vítězit. Konečné vítězství jim ale dopřáno nebylo, protože starý král byl svržen a nový král uzavřel s Řádem rozpačitý mír.

Prvo a druhoděti: Pradoři, na konci raného stadia růstu chemicky zakonzervovaní v dospívání. V důsledku toho svlékají na své cestě k plné dospělosti krunýře.

Řád: panství lidí a UI rozkládající se přes mnoho hvězdných soustav. Zaujímá kulovitý prostor o velikosti galaxie se středem na Zemi. Řídí ho UI, které převzaly vládu nad lidskými záležitostmi ve válce, která byla pro velice nízké ztráty na životech nazvaná ‚tichá‘. Vedoucí UI se nazývá Zemská centrála a sídlí v budově na břehu Ženevského jezera. Ostatní, níže postavené UI pak řídí jednotlivé planety. Řád je vysoce technická civilizace, ale její slabinou je závislost na cestování pomocí ‚runsiblů‘ – jakýchsi bran pro okamžitý přenos hmoty. Této slabiny využili Pradoři.

Vylepšený: Být ‚vylepšený‘ znamená využívat jedno nebo víc dostupných kybernetických zařízení, mechanických doplňků a především mozkových vylepšení, takzvaných superek. Tato poslední vymoženost nás obohacuje o řadu dalších více či méně ohavných novotvarů jako ‚superák/superačka‘, ‚zasuperkovat se‘ a být ‚totálně vysuperkovaný‘. Pokud se ale budete chtít dopátrat toho, odkud se slovo superka vzalo, jednoznačnou odpověď nedostanete. Pomineme-li mylnou představu, že dodává schopnosti Supermana, někdo ji může brát jako nástroj k získání superiority, ale stejně tak může sloužit k supervizi. Anebo je všechno to, s čím může superka člověka propojit a jaké informace zpřístupnit, prostě super.

— Z Průvodce kdoulí sestaveného lidmi

Ulitáři: skupina sektářských lidí, kteří obdivují Pradory do takové míry, že se snaží chirurgicky přetvořit svoje těla tak, aby se jimi stali.

1

Huiman Crowther

Huiman Isembard Crowther si užíval samoty Ústí studny, i když samozřejmě se Sovou tu nikdy nebyl tak sám, jak by si přál. Kosmická stanice Ústí studny, kterou tvořil míli dlouhý válec, visela šikmo natočená nad vroucím, zdánlivě bezbřehým oceánem akrečního disku kolem černé díry Laydenova výlevka. Měla tu nejhouževnatější možnou konstrukci ještě posílenou výstupem z gravitačních motorů, aby ji slapové síly neroztrhaly na kusy jako planety a hvězdy, z jejichž hmoty disk vznikl. Veškerý materiál, který k ní přiletěl, zachytil šupinovitý pancíř tvrdopolí na přídi, zatímco Buzzardova magnetická pole odkláněla smrtící elektromagnetické záření a současně se jím napájela. Stanice byla v dokonalé rovnováze: čerpala energii ze svého okolí, takže se jen zřídka musela uchylovat k tomu, aby ji odebírala z polí gigawattových fúzních reaktorů.

Crowther, jehož hubená postava obývala sférické rozhraní umístěné uprostřed trupu stanice, pozoroval přes množství senzorů, k nimž bylo připojeno, datové toky a fyzikální fenomény a zpracovával údaje svými četnými přídavnými zařízeními. To byla jeho práce: studovat a analyzovat tu unikátní černou díru. Nebyl jediným pozorovatelem. Sova, který býval za války mezi lidmi a Pradory špionážní dron a od té doby si podstatně zvýšil kapacitu, dřepěl na povrchu stanice a vnímal veškeré známé fenomény v blízkém i vzdáleném vesmíru. Využíval k tomu smysly, které mu Crowther mohl jen závidět. Někdo to skutečně nazýval závist strojům – síla, která nutila lidi stát se huimany a možná někdy v blízké budoucnosti i čímsi víc.

Crowther si tenkými prsty prohrábl světlou kštici a pak se uvolnil a soustředil se na data, která teď přicházela z Hawkingovy parabolické antény. Když k tomu měly černé díry příležitost – tedy naprosté vakuum a mnohem menší přísun hmoty, kterou by mohly nasávat – vypařily se. Mohlo to trvat miliardy let, kdy pomaloučku uvolňovaly Hawkingovo záření, ale nakonec vyschly a proměnily se v nic. Předpokládalo se, že je to jediný výstup těch objektů v reálném vesmíru. Ostatní procesy probíhaly v podprostoru – složité, zajímavé procesy, které Sova a Crowther pozorovali také. Žádný z nich ale nebyl ani zdaleka tak zajímavý jako Hawkingovo záření, protože z Laydenovy výlevky nevycházelo vždycky jako chaotická změť. Občas se objevilo i v organizované formě jako data. Netušili, jak dlouho to bude pokračovat, i když podle některých historických souborů byly tyto datové výstupy zachyceny už za války. Nikdo netušil, odkud pocházejí, až na to, že to zjevně bylo z černé díry. Jak by mohlo za horizontem událostí přežít cokoliv schopného vysílat data ve formě Hawkingova záření, bylo víc než jen záhada – byla to největší otázka, na kterou se současná řádová věda snažila najít odpověď.

„Vždycky za ohybem,“ řekl Crowther, který pohlédl skrze vnější senzorové pole na Sovu jen okamžik před tím, než pulz nových dat vybledl.

„Vždycky,“ přisvědčil Sova.

Data nikdy neodhalila nic nového. Kdykoliv to vypadalo, že by to mohlo něco nového být, při pečlivější kontrole se ukázalo, že se to už někde objevilo. Crowther byl velice vzrušený, když datový pulz naznačil potenciál pro zbraně využívající gravitační vlny. „Některé lodě je už mají ve výbavě,“ odpověděla mu Zemská centrála. Další data z černé díry odhalila jiné aplikace: podprostorové disrupční miny, řízené střely, možnosti vylepšení gravitačních motorů a graviplátů a současně skladování nebo odklánění energie, kterou runsibly – brány pro přenos hmoty – obvykle odvádějí do tlumičů. Nijak ho nepřekvapilo, když se posléze dozvěděl, že všechny ty objevy už Řád zná, ale pak ho něco napadlo a překontroloval časy. Všechno nasvědčovalo tomu, že v univerzálním čase vycházela data z černé díry přesně ve stejném okamžiku, kdy se ty věci objevily v Řádu. Jednalo se o jakýsi zvláštní druh zrcadlení nebo fenomén, jenž otevírá obrovskou plechovku s červy nazvanou předurčení?

„Ale pravděpodobně užitečnou,“ dodal Sova.

Dron byl prapodivně vyhlížející tvor. Jeho deset stop dlouhé tělo mělo tvar kapky, z níž trčely čtyři nohy, kterými se držel trupu stanice. Na přední části – tlustším konci kapky – měl soví obličej se dvěma velkými konkávními senzorickými talíři s očima jako bílé diamanty prstencovitě obklopené perleťovým materiálem. Když se Crowther s dronem setkal poprvé, nedokázal přijít na to, co ho na tom tvaru tak znepokojuje. Mikrosekundový zmatek ale následovalo mentální pátrání, které o další mikrosekundu později vytáhlo vizuální soubory z přihrádky paměti označené Dvourozměrné umění. Sova byl reminiscencí tvora malovaného holandským umělcem Hieronymem Boschem.

Znovu proskenoval data. Byly tam další věci ohledně formací univerzálního vzorce a principů, z nichž vycházel, něco o odvětví vědy souvisejícího s prastarou teorií nazývanou ‚teorie strun‘, spousta vysoké matematiky, jakou se obvykle zabývají runsiblové UI, a doopravdy bizarní fyzika znepokojivě blízká Crowtherovým dřívějším úvahám o předurčenosti. Většina z toho byla navzdory všem huimanským vylepšením nad jeho síly, a co víc, nezajímalo ho to. Co však jeho zájem upoutalo, byly krátké zprávy v lidské řeči nebo textu, které odtamtud občas unikly, skoro jako by něco v černé díře na pozadí vysílání mluvilo.

Poslední taková zpráva, kterou zachytil, zněla: „A trojice se stane jedním.“ Svěřil se s tím Zemské centrále a dostalo se mu odpovědi: „Tajné – nešířit.“ Jiné zprávy měl povoleno rozesílat na analýzu a promptně obdržel mnoho tisíc rozdílných odpovědí. Ta, která zněla: „Doupě bílého červa je velké,“ mohla mít něco společného s novou fantasy virtualitou založenou na díle dávného autora jménem Bram Stoker. Další analýzy ale odhalily, že výběr byl proveden přes kreativní vyhledávací program podle odkazů na události na planetě Masada a slov ‚bílý červ‘. Poznámka odkazovala na tamní atheterský válečný stroj, Technika, a jeho konečný zánik, ale data z Masady byla v poslední době silně omezována, takže celkový význam fráze zůstával nejasný. Dopátrat se, co která konkrétní fráze znamená, bylo někdy jako bádat v Nostradamovi.

Tentokrát fráze zněla: „Tvoje největší hrůza – místnost se otevře.“ Crowther to poslal přímo Zemské centrále a pak se pustil do vlastní analýzy a brzy se dostal k 1984 George Orwella a Místnosti 101, se kterou byl spojen nejhlubší děs hlavního protagonisty. Dále se odkazy větvily na miliony stran, protože Místnost 101 se proplétala celou lidskou kulturou. Během války mezi lidmi a Pradory dokonce existovala výrobní kosmická stanice Řádu – osmdesát mil dlouhá harmonika široká třicet mil a patnáct hluboká se čtvercovými otvory táhnoucími se po obou jejích stranách, za kterými byly velké dokončovací výrobní doky. Jmenovala se Místnost 101…

„Tajné – nešířit,“ odpověděla Zemská centrála a pak mu poslala velký datový balík.

Když si Crowther prostudoval data zaslaná ZBC, dospěl k přesvědčení, že mu je poslali jen proto, aby odvedli jeho pozornost od poslední fráze, ale nechal to tak, protože za prvé by se s dalšími otázkami nikam nedostal a za druhé jej tato čerstvá data doopravdy zajímala, zvláště ta nově odtajněná. Svými dalekodosahovými senzory se zaměřil přes akreční disk k planetární soustavě strhávané do černé díry. Už rekonstruoval fyzickou historii většiny planet v soustavě od jejich zrození v úplně jiném akrečním disku. Jedna z nich obsahovala nějaké zvláštní kovy, které byly do periodické tabulky prvků přidány až v posledním století, ale jinak nebyly nijak zajímavé. Planeta Panarchie jej ale fascinovala, a právě té se odtajněná data týkala.

Vrátil se v její historii až na začátek války – tahle práce od hlavní linie jeho zaměstnání trochu odbočovala. Dozvěděl se o původním terraformingu planety, raných koloniích, pak o pozdějších kolonistech, kteří sem nahodile zavlékali exotické formy života – jedna z nich, chobolezec, druh suchozemské chobotnice, se prosadila jako dominantní. Pokračoval přes evakuaci planety před postupující pradorskou frontou až k absolutnímu masakru těch, kteří zůstali, když Pradoři přišli. Nastudoval si i většinu z toho, co tam bylo o jejich třetí ofenzivě, když síly Řádu zatlačovaly nepřítele a získávaly zpátky území, a o nelítostných bojích, které byly v tom teritoriu svedeny. Ale teď, odtajněné informace…

Penny Royal…

Crowther cítil, jak se mu něco plazí po páteři. O černé UI Penny Royal věděl, ale kdo ne? Co ale nevěděl, bylo, že tohle je místo, kam byla ta stvůra poslána poprvé jako mysl torpédoborce Polygon. Konflikt tu podle toho dosáhl takové intenzity, že byla výrobní stanice Řádu nucena začít chrlit lodě o překot. A při tom konfliktu…

Crowther strnul s pohledem upřeným na staré obrázky té výrobní stanice a vstřebával, jak byla pojmenována: Místnost 101. To, co se mu plazilo po páteři, si teď obulo okované boty.

Takže Penny Royal byla stvořena v Místnosti 101 nedaleko od místa, kde se Crowther nyní nacházel. Sehrála svou roli v klíčových bitvách o soustavu Panarchie. Při jedné z těch bitev uvízly síly Řádu na Panarchii, obklíčené mnohem početnějšími silami Pradorů, které je mohly kdykoliv smést, ale neudělaly to. Pak při něčem, co se zprvu zdálo být pokusem o záchrannou akci obklíčených sil – osmi tisíc většinou lidských vojáků – se Penny Royal vymkla kontrole. Podařilo se jí proniknout za pradorskou linii, ale místo aby se pokusila o záchranu, začala vlastní vojáky bombardovat z oběžné dráhy antihmotou a pobila je do jednoho.

Crowther si znovu prošel shrnutí a pak se soustředil na podrobnosti. Na tom všem bylo cosi rozhodně zvláštního. Ano, odpadlé UI měly tendenci stavět se proti lidem a Penny Royal tu tendenci při pozdějších incidentech jasně demonstrovala. Ale proč by UI pronikala za pradorskou linii, aby zlikvidovala vojáky, kteří byli soudě podle taktických údajů stejně odsouzeni ke zkáze?

Brockle

Brockle během svého dlouhého působení ve vězeňské lodi Tyburn jednal vždycky s lidmi, kteří byli prokazatelně vinni tím, že někoho připravili o život. Občas se ale stávalo, že si opravdu přál vyšetřovat širší výběr objektů než jen ty, jejichž vina byla nade vši pochybnost. Například členy separatistických organizací, kteří sice na rukou krev neměli, ale vrahům napomáhali. Ty, kteří balancovali na pokraji zločinu – ale oni mu je nikdy neposlali. Brockle dospěl k názoru, že jsou různé stupně viny a zločinu a jedním z nich je trestuhodná nedbalost, díky které ke kriminalitě vůbec mohlo docházet. Když jste se na to podívali takhle, byla vinna celá lidská rasa.

Jenom lidská ignorance a jejich tvrdohlavé odmítání pozvednout se na vyšší úroveň inteligence umožňovaly zločinu dál existovat. Lidé si ve své hlouposti neuvědomovali, že je Řád dokonalý a oni ho brzdí. Ale nebyly stejně vinny i řádové UI? Mohly přece lidskou rasu přinutit se povznést, nebo ten druh mohly prostě vyhladit a začít budovat utopii—

„Tak co je to za loď?“

Brockle, vytržený ze zadumání, vyhlédl z panoramatického okna v boku styčnické stanice Par Avion na loď poněkud neobvyklého vzhledu. Zapátral ve vzpomínkách, které ukradl svým obětem, a uvědomil si, že má podobu lososa. Byla ovšem dvě míle dlouhá a tří čtvrtě široká, zbarvená kovově a povrchem připomínala spíše makrelu. A rybí analogie pokračovaly. Z viditelné části rybího obličeje trčely senzorové věže a přístrojové kupole jako skleníky, zatímco poblíž ‚zátylku‘ se krčily dvě hranaté zbraňové věže. Ty byly jedinou viditelnou připomínkou velké sbírky nejmodernějších zbraní a jiného vybavení ukrytého uvnitř. Loď byla hybridní – částečně frontová válečná loď a částečně výzkumné plavidlo – tedy přesně to, co Brockle potřeboval.

Brockle se odvrátil od okna a prohlédl si ženu, která na něj promluvila. Vzhledem ke své dlouhé zkušenosti forenzní UI ve čtení lidských výrazů okamžitě poznal, že je ostražitá, ale také zvědavá. Na Brocklovi bylo cosi, co ji zneklidňovalo, ale jelikož byla v Řádu, cítila se v bezpečí. Byla také stará, rozhodně jí už táhlo na druhou stovku, a znuděná. Měla superku, a kdyby ji někdo napadl nebo na ni zkusil něco divného, mohla okamžitě informovat staniční UI.

„To je Vysoký zámek,“ odpověděl Brockle. „Ale proč považujete za nutné se mne na to ptát, když tu informaci můžete získat přes svou superku od staniční UI?“

„Byl to jen konverzační gambit,“ řekla, došla k němu a rukama se opřela o zábradlí pod oknem. „Jsem prostě zvědavá, když vidím muže, kterému se pod kůží pohybují velcí stříbrní červi.“

Brockle mrzutě přitáhl uzdu aktivitě svých jednotek a obnovil zneprůhlednění své pokožky. Zatímco byl ponořený do svých úvah, polevil v sebekontrole. Mohly za to ty roky samovazby: na palubě Tyburnu se nepotřeboval maskovat jako ve své předchozí profesi. V budoucnu musí být opatrnější, ale teď měl před sebou problém, který musí vyřešit.

„Takže co to má všechno znamenat?“ zeptala se ho.

Brockle zapátral po vhodném vysvětlení a záhy jedno sestavil z tisíců životů ve svých paměťových bankách. Nasadil unavený, znuděný výraz a odpověděl: „Kdysi to bývala móda runsiblové civilizace. Časem to ale začalo působit groteskně a já jsem se tak trochu zasekl v minulosti.“

Jelikož žena byla vybavená superkou, skoro určitě měla standardních tisíc hodin senzorického záznamu svého života, i když proč si lidé tak rádi zaznamenávali svou nudnou existenci, nechápal. Podobný záznam Brockla nikde na stanici neexistoval: dostal se sem vzduchovým a plynovým potrubím z malého hangáru pro jediný člun a cestou zmátl všechny kamery tím, že neustále měnil podobu toho, co snímaly. Byl tak zaměstnaný UI Par Avionu, že si pouhých lidských bytostí vůbec nevšímal. A co od něj bylo ještě hloupější, zachoval si lidskou podobu, kterou samozřejmě znaly všechny UI a kterýkoliv člověk, co se s ním někdy v minulosti setkal, i když je pravda, že z těch jen velice málo zůstalo naživu.

Takže se o ni bude muset postarat.

Brockle také přistoupil k zábradlí a položil na ně jednu ruku. Jednotka, která se od ní oddělila, přesně napodobila barvu a texturu dřeva a vyrazila k její ruce. Při tom vysílala elektromagnetické vlnění na frekvenci, které otupilo její nervy natolik, že vůbec necítila, když jí vklouzla pod dlaně a spojila je se zábradlím. Potom ochromila její nervy trochu víc, vytvořila v jejích dlaních na prst velké otvory a začala pronikat dovnitř, přičemž cestou paralyzovala nervy, na které narazila. Teď byla schopná odstranit veškeré informace, které si uložila o jejich setkání, a nechat ji toulat se stanicí v polovědomém stavu.

„Taky jsem mívala ve zvyku nechat se unášet davem,“ odpověděla družně. Pokusila se pohnout rukama. „Zatraceně… nějaký hajzlík!“

„Cože?“ Brockle na ni zmateně pohlédl.

„Hyperlepidlo na zábradlí. Do prdele!“

V Brocklově mysli se odvíjely tisíce scénářů, až si konečně uvědomil, že se situace může vyvinout jen jediným směrem. Bleskurychle se po ní natáhl, na jemnosti už nebyl čas, protože by si mohla zavolat o pomoc hned, jak přestane nadávat. Naboural se do kamer za jejich zády, takže teď ukazovaly dvě štíhlé ženy stojící u zábradlí, popadl její superku a přitom do ní vyslal sondu, a vytrhl ji. Analýza mu odhalila její model a jak je ukotvená k lebce, takže použil přesně sílu nutnou k tomu, aby ji uvolnil. Její hlava sebou prudce cukla a pak kost praskla. Superka na sobě stále měla kus její lebky a na okamžik zahlédl mozek, než se otvor rychle zaplnil krví. Krve ale nebylo tolik, jak je u podobných ran běžné, protože síla nutná k vytržení superky jí zároveň zlomila vaz.

Chybný odhad.

Brockle rychle protlačil svou jednotku jejími nadloktími, rameny a hrdlem až do hlavy. Na okamžik zaváhal protože i v tomto stavu bylo v jeho moci ještě jí zachránit život. Okamžitě ale dospěl k rozhodnutí. Už porušil podmínky samovazby a zabil nominálně nevinné lidské bytosti. Nyní směřoval k vyšším cílům a nemohl dovolit, aby se mu do cesty postavil další snadno nahraditelný exemplář mnohamiliardové lidské populace roztroušené po celém Řádu. Nechal z konce své jednotky vyrůst nože mixéru a rozmašíroval obsah její lebky na kaši. Rychle vyňal svou jednotku, tak prudce, že se mihla vzduchem jako cákanec krve, otočil se a dal se do běhu, přičemž řečenou jednotku spěšně absorboval.

Nebylo času nazbyt. Brockle v běhu rozdrtil superku v dlani, vstříkl do ní dvojsytnou kyselinu a rychle se rozpouštějící ji odhodil na zem. Na konci lávky zahnul a vtrhl do jedné z chodeb vedoucích do středu stanice, tam zpomalil a za chůze se začal měnit. Jeho modrá kombinéza ztmavla, horní polovina se oddělila od spodní a objevily se na ní knoflíky a ozdobné lepivé švy, jak se z ní stal drahý vycházkový oblek, který se postupně přizpůsobil Brocklovu zmenšujícímu se tělu. UI měla před sebou volbu: mohla zvětšit svou výšku, aby vyrovnala přebytek hmoty svých jednotek, nebo je mohla stlačit. V prvním případě by měřil přes sedm stop, což sice nebylo zase tak neobvyklé, ale ani to nepřispívalo k zamýšlené nenápadnosti. Stlačení by zase vedlo ke snížené účinnosti jednotek, kterou bude pravděpodobně potřebovat.

V záblesku inspirace se zastavil, dřepl si a začal z břicha vytlačovat velkou část svých jednotek. Tlustí stříbrní červi se jeden po druhém vynořovali, na podlaze se spojovali v jedinou hroudu, která se přetvořila do pravoúhlého tvaru s ostrými hranami, ztmavla a získala podobu docela standardního vznášejícího se zavazadla.

Brockle znovu vykročil a skoro okamžitě narazil na skupinku lidí a golemů. Ustoupil stranou, aby mohli projít. Na okamžik pocítil úzkost při představě, co by se stalo, kdyby přišli jen o chvíli dřív… Jeden z golemů po něm vrhl podezřívavý pohled, ale nejspíš jen proto, že nějak porušil pravidla společenského chování. Brockle vyšel do haly a prodral se davem k sérii výtahových šachet. Na okamžik zaváhal a pak se rozhodl jinak – vyhledal schodiště spojující jednotlivé paluby a zamířil po něm dolů. Jeho vznášející se zavazadlo si se schody poradilo o poznání lépe, než by to dokázalo skutečné.

O osm pater níže vešel do hangáru raketoplánů. Při tom okamžitě naboural kamerový systém, vytvořil spojení a průběžně mazal z paměti kamery svou přítomnost. Podlaha tu přecházela v jakési visuté molo vyčnívající do otevřeného prostoru, u nějž kotvily raketoplány. Za nimi viděl gigantické zakřivené okno z makroskla, které oddělovalo místnost od vnějšího vzduchoprázdna. Skoro celé molo bylo zastavěné přepravními bednami na gravitačních saních nebo motorových paletách. Mezi nimi procházeli dokařští dělníci, někteří dozírali na manipulační roboty připomínající křížence mezi vysokozdvižnými vozíky a kudlankami, jiní přenášeli bedny sami. Některé raketoplány byly malé soukromé stroje, dva byly jednoduché vnitrolodní transportéry a největší a nejnápadnější mezi nimi byl vojenský zásobovací raketoplán připravený k odletu k Vysokému zámku. Z boku měl vyklopené dvě rampy, po kterých dělníci a roboti rychle nakládali zásoby. Brockle aktivoval vizuální buňky na boku své hlavy, a aniž se k nim otočil, prohlédl si skupinku lidí u jedné z ramp. Když zesílil zvuk a odfiltroval šum, mohl slyšet jejich konverzaci.

„Pořád si myslím, že bychom se toho měli zúčastnit,“ řekl muž – zjevně Sparkind.

„My jsme záloha,“ odpověděla žena, ve které Brockle poznal Grafton, lidského kapitána Vysokého zámku. „Nezapomínej, že náš status je napůl vědecký a nejsme plně vojenští.“

„Že nejsme plně vojenští?“ opáčil muž.

Grafton se ušklíbla. „Máme vědeckou sekci…“

„Jo, to je pravda.“

„Má se to takhle,“ pokračovala. „Počáteční profil mise je jen vyjednávání s odpadlickým Pradorem a pak, když to k ničemu nebude, injekce několika podprostorových střel, a to snadno zvládne Garota. Pak do toho vstoupíme my a posbíráme údaje.“

„Pořád čekám na to ‚ale‘,“ řekl jeden z golemských Sparkindů.

„Ale,“ řekla Grafton a úsměv jí zmizel z tváře, „jestli se to nějak zkomplikuje, vložíme se do toho a převezmeme velení.“

„Chceš říct, že za ně vytáhneme kaštany z ohně,“ odpověděl golem.

„Jo, tak nějak,“ přikývla Grafton.

Brockle pocítil zklamání. Byl si jistý, že alespoň řádové UI chápou, jaké nebezpečí Penny Royal představuje, a jdou po ní, přičemž Vysoký zámek je součástí lovecké skupiny – potřebné prostředky k tomu rozhodně měl. Teď to ale vypadalo, že tomu tak není. Co to říkala o ‚odpadlickém Pradorovi‘? Jak tomu Brockle rozuměl díky všem informacím, které ukradl od svého příchodu na Par Avion, mířil Vysoký zámek k výrobní stanici Místnost 101 – poslednímu známému místu výskytu Penny Royal – která byla považována za ztracenou. Jediný Prador, který by se tam dal popsat jako odpadlický, byl mrtvý. Ten, který byl znám jako Sverl, byl zabit na stanici zabijáckým válečným robotem, zatímco loď druhého zdokumentovaného odpadlíka jménem Cvorn se podle dalekodosahového řádového sledovacího satelitu střetla mimo Místnost 101 s loďmi královské gardy a byla skoro úplně zničena. Nakonec na tom ale nezáleželo, protože to Brocklovy plány nezměnilo ani o chlup.

Beze spěchu se vydal k nákladu připravenému na nalodění a zamířil do zadní části prostoru, kde bylo méně dělníků. Cestou se připravoval: měnil postavení a formu různých svých vnitřních jednotek i těch v kufru, připravoval je na bleskovou proměnu. Kromě toho zkoumal inteligentní průvodní nálepky na bednách a pronikal do skenerů, kterými byli vybaveni někteří dělníci nebo manipulační roboti. Musel provést jen malou změnu: přidat jedno zavazadlo. Konečně dorazil ke gravitačním saním, které byly naložené jen zpola. Nechal si narůst čidla kolem celé hlavy a zaměřil je na lidi a golemy, současně se naboural do kamerových systémů okolních robotů. Počkal si na vhodný okamžik – když se nikdo nedíval – vylezl si na sáně a složil se; v jediném okamžiku se proměnil v hromadu stříbrných červů, která okamžitě získala novou podobu.

Další bedny na saních si nikdo nevšiml a s trochou štěstí si nikdo nevšimne ani některých dalších rozporů dřív, než se Vysoký zámek vydá na cestu.

Riss

Pro lidskou bytost by ta roura byla příliš úzká, ale lidé nikdy neměli důvod do ní lézt. Její nitro bylo zamořené broukoboty jako odpadní potrubí šváby. Někteří z nich se nacházeli ve spánkovém režimu – jejich programové sekvence doběhly do konce a žádná řídicí UI jim další úkol nepřidělila – jiní byli rozbití, zatímco další pořád vykonávali stejné činnosti, jakými se zabývali celá staletí.

Riss pozorovala jednoho z nich, jak se belhá k hlavici přívodní roury bleskového spalovače. Otevřel přístupovou krytku a nahlédl dovnitř. Zjistil, že roura je až po okraj naplněná peletami slisovaného prachu, a přesunul se k další. Takhle to dělali všichni, protože nebyli schopni akceptovat fakt, že některé spalovače jsou mimo provoz, a když do nich budou posílat odpad, rouru ucpou. Robot konečně dorazil k rouře vedoucí do stále ještě činného spalovače – jednoho z těch, které byly v rajónu stále ještě funkční UI – a udělal, na co byl naprogramovaný. Otočil se, zvedl krovky a vyklopil nasbírané smetí do roury. Slisovaný odpad hladce sklouzl rourou pokrytou vrstvou s nízkým třením podobnou žraločí kůži, postrkovaný mechanicko-elektrickou obdobou brv, jaké mají některé bakterie. Dolů to byla dlouhá cesta – od spalovače jej dělily alespoň čtyři míle. Tam bude rozložen na základní atomy, ze kterých síta a nanovlákna vytřídí ty dále použitelné, což jsou v podstatě všechny. Spalovač čas od času vyplivne cihličku, tu mědi, tu chromu nebo železa. Plyny se odsají tam, kde je jich třeba, zatímco zbylý prach a uhlíkové nanotrubice budou odeslány na jiné místo určení. Celkově to byl velice efektivní proces a spalovače na něm pilně dřely už více než sto let.

Jakmile broukobot dokončil svou záležitost, Riss se bolestivě protáhla kolem. Její zčernalé a částečně spálené tělo se pohybovalo s hbitostí zlomené ruky. Její vnitřní systémy a metamateriály se ještě musely uzdravit z poškození, které utrpěla kombinací elektromagnetického pulzu a virového útoku, jehož podrobnosti byly stále nejasné a který rozhodil její vnitřní ústrojí na pikoskopické úrovni.

Když dorazila k rouře, kterou broukobot použil, sejmula krytku a nahlédla dovnitř. Bude stačit – uvnitř nebyly schopné přežít ani ty nejtvrdohlavější organismy. Otočila se k ní zadní částí těla, pevně se zachytila obruby a strčila své kladélko dovnitř. Vajíčka samozřejmě půjdou jako první, protože kdyby tam vymáčkla enzymovou kyselinu, mohla by poškodit výstelku roury a vytvořit tak oblasti, na kterých by se mohla vajíčka zachytit. K tomu nesmělo dojít – taktická UI Zemské centrály, jejímiž instrukcemi se řídila, chtěla, aby všechny skončily ve spalovači – i když jí nebylo vůbec jasné proč.

Riss se stáhla a zbavila se zbraně, kterou si vyrobila. Vypudila ze sebe vajíčka, ze kterých se mohli vylíhnout paraziti schopní rozežrat Pradora zevnitř. V jeho těle se mohli vyvíjet a množit, šířit se a vyhubit celé rodiny Pradorů.

Jejich vypuzení neprovázela žádná odměna – žádná orgasmická rozkoš, kterou cítila, když je vstřikovala do Pradorů. Riss měla za to, že stejně se cítí nemocný člověk postižený průjmem – byla to jen krátkodobá úleva od fyzického nepohodlí. Pak se soustředila na své nitro a přesunula enzymovou kyselinu do svých vaječníků, odkud ji vytlačila do roury. Teď v ní nezůstalo nic, protože výstelka jejích orgánů byla ještě účinnější než potrubí ke spalovači. Riss ale stejně otevřela svoje tělo, bolestivě se prohnula a použila drobné manipulátory pod kápí k vyjmutí nádržky, v níž byly zbraně uchovávány. Tu pak poslala potrubím za jejím obsahem.

Zvažovala, že by pak následovala sama, ale taktická UI by ji nenechala. V její mysli znovu zazářil plán stanice, na kterém byly označeny polohy všech přežívajících odpadlých UI a jejich fyzická i virtuální teritoria. Nyní na něm bylo zvýrazněno jiné místo. Riss vyrazila podél roury a vydala se na dlouhou, namáhavou cestu do označené lokace, protahovala se dalšími průlezy pro údržbářské roboty, potrubím s nejrůznějšími kapalinami, izolací ve stěnách, mezi podivnými konstrukcemi připomínajícími kovové skulptury natěsnaných hub nebo hnízda neznámých tvorů. Pomalu postupovala stanicí, která vypadala jako prorostlá technickou rakovinou. Pečlivě se při tom vyhýbala jakémukoliv kontaktu s obyvateli stanice, protože věděla, že není ve stavu si s nimi poradit.

O čtyři hodiny později, zatímco se některé odumřelé části jejího těla znovu probudily k životu a její vnitřní nanosystémy se přestavěly, se protáhla průlezem do místa určení a zjistila, že ho matně poznává. Nebyla tu už někdy?

Kanibalizuj, reorganizuj, vyzvala ji taktická UI.

Uvnitř známého montážního tunelu autotovárny se Riss zkroutila k jedné stěně a zadívala se na verzi sebe samé bez kůže přilepené na místě čirým epoxem. Byla mrtvá, senzorické oči měla šedé a uvnitř nezůstala ani jiskřička energie. Riss ji hloubkově proskenovala, našla použitelné součástky a pak na ni napojila jeden ze svých manipulátorů, aby jí poskytla energii. Kopie parazita bez kůže se zkroutila, epoxid popraskal a odpadal a Riss ji položila na podlahu. Tam ji znovu oskenovala, pátrajíc po dalších aktivních částech, ale krystal tohoto hadího válečného robota zůstával nečinný. Vlastně v něm bylo tolik mikrotrhlinek, že by stačilo silněji ťuknout a rozpadl by se v prach. Riss se napojila na subsystémy pod úrovní krystalu a přes ně začala tu věc rozebírat. Začala s tím, co bylo snadné, vytáhla z ní malé kulovité nanobalíčky, otevřela vlastní tělo a zbavila se obdobných balíčků, které pak nahradila těmi novými. Teprve když je aktivovala a rozeslala zbylým nanomechanismům ze svých původních balíčků, aby je přeprogramovaly nebo sešrotovaly, uvědomila si, jak vážně je poškozená.

Jakmile se nové strojky daly do práce, začala se okamžitě cítit schopnější a pružnější, zvlášť když některé z metamateriálů jejího těla začaly pracovat, jak měly. Pak začala odmontovávat větší součástky: obratle a žebra z paměťového kovu, aby jimi nahradila ty ve svém těle, které utrpěly amnézii, a svazky elektrosvalů, které by sice její vnitřní opravářské systémy dokázaly obnovit, ale trvalo by to dlouho. Potom se pustila do maglevů a série malých gravmotorků: vymontovala celou porouchanou síť a nahradila ji novou, nepoužitou. Pak nahradila ještě nefunkční podprostorový komunikátor, a dokonce i značně popraskané kladélko. Pak přišla na řadu poškozená paměťová úložiště, která nebyla integrovaná přímo do jejího krystalu. Vlastní krystal měla sice také na několika místech prasklý, ale s tím se nic dělat nedalo. Už jeho plochy vyspravila injektáží tekutého safíru do skluzových rovin, ale i tak jí v mozku zůstane jizvová tkáň o tloušťce atomů.

Když byla hotová, z robota, kterého kanibalizovala, zbylo velice málo. A měla pravdu – jediné ostré ťuknutí do krystalu ho proměnilo v prach. Riss teď byla připravená, její tělo bylo lesklé a průsvitné, černé skvrny z něj mizely jako hojící se modřiny. Taktická UI jí okamžitě poslala další polohu na plánu stanice – na druhé straně autotovárny. Riss, která zanechala většinu svého starého já za sebou, vyrazila a před očima se jí objevila červená směrová značka, která ji vedla ke karuselovému skladu.

„Oktanitrokuban v gelových tečkách hustoty C s mikrodetonátory,“ řekla jí taktická UI. Komunikace s ní teď byla mnohem čistší.

Riss odemkla manuální zámek karuselu a otočila jím, přičemž přemítala o výběru zbraně. Výbušniny ve formě gelových teček byly staré, ale dokonale vyhovující pro jakoukoliv akci tady, protože oktanitrokuban mohl explodovat i ve vakuu. Existovaly samozřejmě i silnější výbušniny, takže bylo možné, že tahle byla jediná, která je k dispozici. Našla jeden kanystr té látky a dlouho na něj hleděla, zmatená svou neochotou vložit si ho do sebe.

„Otálení je nepřípustné,“ řekla taktická UI.

Riss váhavě otevřela příslušnou část svého těla, vzala kanystr malými manipulátory a prohnula se, aby si ho do sebe zasunula.

„Nyní cíl jedna,“ řekla taktická UI a zaznačila jí na jejím vnitřním plánu stanice další místo určení. Riss vyrazila, připravená splnit svou povinnost a zabít odpadlou UI, i když se do toho zrovna nehrnula.

Trent

Trent visící ve vzduchoprázdnu na periferii ocelové džungle se cítil velmi nepohodlně. Kosmický oblek mu byl na jeho velkém těle člověka z těžké planety nepříjemně těsný a helma jej dřela na jeho – jak to lidé popisovali – nahoře zašpičatělé hlavě a ježatém černém číru. Hleděl očima s bílými duhovkami k místu, kde malá část stanice zůstávala relativně v pořádku, a na všechnu aktivitu tam. Pradoři toho nenechali. Začali ve staré autotovárně, kde hadí válečný robot Riss zabil Sverla a kde opouzdřili jeho keramalovou kostru a vakuově vysušené organické zbytky polymerovou kupolí. Pak odtamtud odstranili smetí – náboje z gatlingu, kusy pancíře ze zbraní, které Penny Royal rozsekala na kusy – a začali odstrojovat další poškozené zařízení a opravovat díry ve stěnách, které tam nadělala královská garda. Trentovi zpočátku připadalo, že si nechtějí přiznat, že je jejich otec mrtvý, a snaží se ho chránit, ale teď pochopil, že měla pravdu ta fešná kočkodaptka Sépie: stavěli mu mauzoleum.

„Kéž by šel Spear s námi,“ řekl mentální technik Cole.

Spear nevypadal kdovíjak impozantně: byl průměrné výšky a měl dobře stavěné tělo plavce – nic extra – bledou pleť Asiata, římský nos mezi světle zelenýma očima a nad lehce zkřivenými ústy, hnědé vlasy… Ale byl efektivní – viděli ho, jak zabil jednoho z nepřátelských robotů a ani se při tom nezadýchal – Spear ale nebyl zrovna komunikativní typ. Vrátil se z dřívějšího příbytku UI Místnosti 101, kam následoval Penny Royal, a nyní z něj doslova sálal vražedný vztek, který jako by se šířil z jeho kosmického obleku do okolního vzduchoprázdna. Něco ho doopravdy naštvalo a Trent, který byl proklet empatií, ale pořád se nepovažoval za zbabělce, se rozhodl držet se od něho raději dál. Rozhodl se, že bude rozumné považovat Speara za veličinu, se kterou je třeba počítat.

„Já bych si přála, aby s námi šel jeden z nich,“ řekla Sépie a ukázala k místu, kde prvodítě Bsorol pracovalo s mikrodepoziční svářečkou na nosníku přeříznutém částicovým dělem.

Trent se na ni podíval. Připadalo mu mnohem pravděpodobnější, že bude stát spíš o Spearovu společnost, ale faktem bylo, že se po svém návratu choval chladně a odmítavě i k ní.

„Měli bychom být v bezpečí,“ odpověděl Trent a hodil si na rameno přenosné částicové dělo. „Nemáme nic, co chtějí.“ Ještě než to dořekl, uvažoval, jestli je tomu doopravdy tak.

„Proč jsou nepřátelští?“ zeptal se Cole. „To jsem nikdy nepochopil.“

Trent se na něj podíval. Cole byl mentální technik a měl nějaká složitá vylepšení, ale ta mu mimo jeho úzkou specializaci zjevně nebyla k ničemu. Trent, který o superku už před nějakou dobou přišel, používal výpočetní kapacitu Kopí k tomu, aby se dopátral toho, co se tu vlastně přihodilo.

„Evoluce nebo možná devoluce,“ odpověděl. „Nakolik jsem to dokázal pochopit, mnohé ze zdejších UI klesly inteligenčně na úroveň zvířat. Stejně jako divoká zvířata reagují nepřátelsky na potenciální hrozby a mají tendenci prostě si brát, co chtějí. Řekl bych, že jsou takové, protože když je Místnost 101 lovila, zaměřovala se na jejich inteligenci, a proto se jí vzdaly.“ Odmlčel se. „Trochu jako Atheterové, svým způsobem.“

„Takže teď je z tebe filozof?“ zeptala se Sépie.

Trent se na ni podíval. „Kam teď vlastně míříme?“

Kývla hlavou ke kovové džungli rozkládající se před nimi. „Třicet mil tímhle směrem.“

Trent přikývl a odstrčil se směrem k nejbližšímu nosníku, manévrovacími tryskami na zápěstí upravil svůj kurz a přitom neustále pátral po jakémkoliv náznaku pohybu.

„Jsi si tím jistý?“ zeptala se ho Sépie cestou.

Trent se nad její otázkou znovu zamyslel a opět zjistil, že jej bezděky trápí věci, které mu dříve nikdy potíže nepůsobily. Jako dělat, co je správné. Jako morálka.

„Spear mi řekl, že kdyby našel umírajícího člověka, zachránil by mu život,“ odpověděl. „Kdyby se pak ukázalo, že ten muž umíral, protože se pokoušel o sebevraždu, a kdyby se pokusil zasebevraždit znovu, už by mu v tom nijak nebránil.“

„To mi připadá docela logické.“

„Nechápeš, že se to dá aplikovat na ulitáře?“

„Možná,“ připustila. Rozhodla se hrát ďáblova advokáta. „Ale pokud budeme věřit Coleovi, jejich choroba se dá vyléčit…“

„Všechny mentální problémy se dají léčit,“ vložil se do toho Cole.

„A jak bys definoval jejich problém?“ zeptala se ho.

Po dlouhé pauze odpověděl: „Náboženství.“

To Trenta přimělo zamyslet se. Nebyl si jistý, že je to opravdu tak. Vztah ulitářů k Pradorům byl skutečně hodně blízký zbožňování a chovali se jako členové sekty s vymytými mozky. Měl ale pocit, že je za tím něco víc.

„Věděli, nebo alespoň většina z nich věděla, že to, co se sebou dělají, je postupně zabíjí,“ řekl a navázal tak na původní téma. „My, nebo spíše Spear a Riss, jsme jim zachránili život. Co jim zabrání, aby to nezačali dělat zase, až je probudíme?“

„Proč se za to cítíš zodpovědný?“

Já nevím…

„Protože jsem se tak rozhodl,“ prohlásil Trent pevně.

„Ale určitě by bylo lepší nechat je v jejich schránkách, a až se naskytne příležitost, předat je Řádu.“

Trent se na ni podíval. Byl by rád věděl, jestli ho popichuje schválně, protože ví, jaké city chová k Reece – manželce Taikena, nyní mrtvého vůdce ulitářů. Jestli předají schránky s ulitáři Řádu, pravděpodobně ji už nikdy nespatří. Byl jeho okázalý altruismus jen zástěrkou sobectví? Snažil se tak detailně svoje myšlenky nezkoumat.

Za pilulkovitou konstrukcí, která obsahovala roztříštěné pozůstatky UI Místnosti 101, se ocitli v něčem, co by se dalo označit jako loviště. Roboti tu byli zapletení do kovových lián a z vrcholů sloupů visely trsy chapadel jako tasemnice z nějaké technické noční můry. Nic se ale nehýbalo a Trent věděl, že skutečné nebezpečí číhá dál, kde robotickou faunu stanice pořád ještě ovládaly funkční UI. Stromovité novotvary stanice začaly řídnout a nakonec dorazili k propasti. Přidrželi se nehybných větví a zadívali se na zeď před sebou, která se ve všech směrech ztrácela v dáli ve tmě. Trent viděl odhalené sály, místnosti, výrobní komplexy a tunely a připomnělo mu to vrak, který viděl, když separatisté zničili nukleární bombou část coloronské akrologie.

„Minutku,“ řekla Sépie a zobrazovací vrstva hledí, které jí zakrývalo obličej, se rozzářila nákresy. Pomalu otáčela hlavou ze strany na stranu, pak přikývla a ukázala před sebe. „Tamhle – ústí tunelu pod tou velkou nádrží na chemikálie.“

Trentovi chvíli trvalo, než jej v těch troskách našel, ale když už se chtěl odstrčit směrem k němu, Sépie ho chytila za rameno.

„Počkej.“ Ukázala na jednu stěnu.

Cosi se tam pohybovalo. Trent na to okamžik zíral a pak si upravil zvětšení hledí. Spatřil dlouhou řadu robotů toho typu, který se používá na středně rozsáhlé údržbářské práce v motorové části lodí. Tihle byli větší a hřmotnější, se silnými končetinami podobnými loupeživým nohám splešťulí navrženými spíš pro trhání na kusy než opravy.

„Zajímalo by mě, kam jdou,“ poznamenal Cole.

Na to mu Trent ani Sépie odpovědět nedokázali.

Když se zástup robotů přesunul dost daleko od vstupu do tunelu, Trent se odstrčil od větve a svou hybnost ještě zvýšil pomocí manévrovacích trysek na zápěstí. Raději být stále v pohybu a příliš nedumat o svém cíli. Soustředit se na úkol, a ne jeho důsledky nebo pochybnou morálku – v tom měl koneckonců celoživotní praxi.

„Jaká je pravděpodobnost, že jsou ještě pod tlakem?“ zeptal se Cole.

Mizivá, pomyslel si Trent.

„Je tu energie. Penny Royal zničila jen přívody energie a napájení k palubním zbraním.“ Sépie se odmlčela. „Je tu i řídicí UI. Alespoň to jako UI vypadá…“

Trent dorazil k ústí tunelu jako první a zachytil Sépii, která přistála vedle něj.

„Odsud půjdeme na gekoních podrážkách,“ řekl. „Při pohybu volným pádem nemůžeš dost rychle reagovat.“

„Já jsem chtěla jít,“ odsekla uraženě.

„Jo, dobře.“ Trent ji pustil.

Všichni tři se vydali tunelem a hned za první zatáčkou narazili na potenciální potíže. Jeden z robotů, které viděli před chvílí, stál kus před nimi proti stroji připomínajícímu ten, co zabil Spear.

Oba byli zpočátku naprosto nehybní, ale pak se vrhli proti sobě a srazili se. Ve vzduchoprázdnu nevydávali žádný hluk, dalo se to jen vycítit z otřesů paluby. Trent předpokládal, že se navzájem analyzovali a pátrali po nějaké výhodě pro sebe, a objevení lidí na scéně je přimělo k akci. Údržbářský robot sevřel druhého svýma loupeživýma nohama a ten ho na oplátku ohmatával kovovými chapadly, přičemž do něj s metronomickou přesností vrážel paží zakončenou plochým sekáčem. Narazili do zdi, končetiny se jim jen míhaly, jak odhazovali součástky a vytvářeli z nich stále se zvětšující včelí roj vznášejících se předmětů, nohama při tom rvali kov podlahy. Pak jedna z těch splešťulích končetin sklouzla a druhý robot převrátil jejího majitele na záda jako chobotnice požírající kraba. Zatímco oba ještě letěli vzduchem, utrhl mu plát pancíře a zasunul dovnitř lesklou trubici. Pak oba roboti ztuhli. Trvalo to jen okamžik, načež se od sebe oddělili. Splešťule se převalovala vzduchoprázdnem a nemohoucně kopala zbylými končetinami. Vítěz se obrátil k Trentovi a jeho společníkům a začal si je dlouze prohlížet.

„Říct, že se mi to vůbec nelíbí, je hodně zdrženlivé vyjádření,“ poznamenala Sépie.

„Ano,“ přisvědčil Trent vyhýbavě.

Konečně o ně vítěz ztratil zájem, vrhl se ke stropu a zmizel v průlezu. Zraněnému robotovi se mezitím podařilo zachytit stěny a zůstal k ní připlácnutý.

„Pojďme,“ řekl Trent.

Rychle proběhli pod průlezem, nespouštějíce oči z nyní nehybného údržbářského robota. Tento druh aktivity přece nemůže být běžný, pomyslel si Trent, jinak by tu po sto letech dávno nezbylo nic než trosky. Byl si teď jistý, že tu došlo k něčemu novému.

„Viděli jste to?“ zeptal se Cole. „Šlo to po datech.“

Trent nad tím přemýšlel, když znovu zahnuli za roh a narazili na dalšího obyvatele tohoto podivného světa.

Tiskárnobot ve tvaru klíštěte jim pomalu a systematicky zahrazoval cestu. Z přední části mu vyrůstalo množství spojených tiskových hlav a z nich nepřetržitě vytékala jakási bílá, krystalická substance, kterou vystýlal nitro tunelu. Trentovi připomínal vosu stavějící si svoje papírové hnízdo. Pak se zadíval na ty tiskové hlavy a uvažoval, jestli by jim nějak dokázaly ublížit. Možná by bylo lépe udeřit rovnou… Zvedl částicové dělo, načež se robot okamžitě stáhl mimo dohled.

„Jdu první,“ prohlásil Trent.

Vyrazil k bariéře, která kopírovala obvodovou stěnu tunelu a ponechávala ve středu otvor o průměru několika yardů. Trent do ní strčil hlavu a rozhlédl se. Tiskárnobot se stáhl a nyní seděl v malém výklenku o dvacet stop dál, tiskové hlavy na končetinách zvednuté před sebe jako ochranu. Trent odtrhl obě podrážky od podlahy, odstrčil se do otvoru v bariéře a na druhé straně přistál na zemi.

„V pořádku, pojďte za mnou,“ zavolal vysílačkou ve svém obleku.

Zatímco se ostatní dva protahovali otvorem, došel k robotovi a zastavil se přímo proti němu. „Projděte za mými zády,“ vyzval je.

Robot nedal nijak najevo, že má v úmyslu je ohrožovat, a Trent se rozběhl, aby své společníky dohonil. Když s nimi srovnal krok a ohlédl se, uviděl, že se robot vrátil ke své práci. Věděl, že programy podobných robotů pocházejí přímo z mozků sociálního hmyzu, a uvažoval, co si ta věc o sobě myslí, že je, a jestli vůbec myslí.

Tunel je dovedl k nefunkční výtahové šachtě, a jelikož byla gravitace vypnutá, museli traverzovat. Další chodba je zavedla k maglevové stanici, ve které stály v řadě přepravní kabinky, každá pro deset osob.

„Jestli fungují, mohly by nás zavézt až tam,“ poznamenala Sépie.

„To by mohly,“ přisvědčil Trent, který si všiml, že mapové obrazovky na stěnách a informační tabule jsou napájené z jakýchsi sloupů.

„Měli bychom tomu věřit?“ uvažovala nahlas.

„To zjistíme.“ Poplácal dlaní zbraň, kterou nesl. „Jestli se vymkne kontrole, mohu ji sestřelit.“

Došli k jedné z kabinek a její dveře se poslušně otevřely. Trent vlezl dovnitř jako první a ostatní dva se rychle nacpali za ním v obavě, že by se dveře mohly zavřít a oni tam zůstali. Dveře se ale zavřely, až když byli uvnitř, a když se posadili, kabinka se dala hladce do pohybu. Sépie si prostudovala plánek nad okny, pak natáhla ruku a přitiskla prst na jednu stanici. Ta se nakrátko rozsvítila a zase zhasla. Sépie pokrčila rameny a posadila se.

Cesta byla rychlá a starosti si měli důvod dělat jenom ve chvíli, když kabina na chvíli zpomalila, aby projela kolem prohnuté stěny. Trent po celou dobu jízdy mířil zbraní na místo vpředu na podlaze. Jediný výstřel by vyřadil desky induktoru a kabina by dopadla na jedinou kolej, protože by došlo k narušení jejího ochranného nanopletiva. Nebylo to ale třeba. Kabina hladce dojela do požadované stanice a nechala je vystoupit.

Ven z maglevové stanice vedla chodba dimenzovaná pro lidi, která teď byla uzavřená bezpečnostními vzduchovými propustmi. Sépie s nimi chvíli zápasila, až se jí konečně podařilo otevřít vnější dveře té, kterou potřebovali, a Trent vstoupil dovnitř – komora byla jen pro jednu osobu. Manuální ovládání, které bylo v podobných bezpečnostních přechodových komorách běžné, fungovalo normálně a indikátor ho informoval, že dovnitř proudí vzduch. Když dosáhl optimálního tlaku, Trent ručně otevřel vnitřní dveře a prošel jimi, načež divže neupadl, jak se ho zmocnila pozemská gravitace. Když zkontroloval hodnoty na hlavním displeji, dal povel svému hledí, aby se otevřelo. To se vtáhlo do límcového prstence a zbytek helmy se složil dozadu. Sotva ušel několik kroků po kobercovém mechu, kterým byla potažená podlaha k recepci, ucítil pach spáleniny. V regálech tam byly vyskládány jednotky podmyslí a na podlaze ležely tři lidské kostry v oblecích do čistých prostor, které kdysi nejspíš byly bílé. Podlaha kolem byla bezvadně čistá, protože kobercový mech strávil veškeré produkty jejich rozkladu.

„Zajímalo by mne, jak zemřeli,“ řekla za jeho zády Sépie.

„Nejspíš stejně jako většina zdejšího lidského personálu,“ odpověděl Trent. „Buďto spáchali sebevraždu, nebo se upekli.“

Z recepční haly se do dálky rozbíhaly chodby. Trent si přečetl nápisy nad nimi, jednu si vybral a zamířil jí k prvnímu průchodu, který byl bez dveří. Když jím procházel, spustily se UV mikrolasery a usmažily veškerý hmyz, který měl na povrchu svého obleku. Mravenčení v obličeji mu napovědělo, že byla selektivně zničena mikroskopická fauna, která na něm žila. Uvnitř stáli ve vyrovnaných řadách chirurgičtí roboti vytvářející výrobní linku. Ulička mezi nimi nebyla vybavena gravipláty, ale z podlahy trčely miniaturní hlavice projektorů tvrdopole. Sem přicházeli ranění, stabilizovaní polními autodoktory.

Odtrhl pohled od robotů a zadíval se na karusely umístěné za nimi – otočné bubny podobné dětským kolotočům naskládaným na sebe. V nich viděl propriety řádové lékařské vědy té doby v plné kráse. Byly tam vyrovnány nanoformní obvazy na rány, nádržky s tekutými kostmi, kolagen a jiné materiály do 3D tiskáren na kosti a buněčné svářečky, umělá krev, smotky syntetické kůže a hroudy syntetického svalstva a další věci, které neznal, spolu s takovými, které se daly rozpoznat snadno: ruce a nohy, paže a stehna, lebky a žebra – všechno motorové, se zásuvkami neurálních rozhraní a vše z leštěného keramalu. Všechno nepoužité, ale posledních sto let důkladně čištěné a pečlivě udržované.

Z druhého konce linky vycházely lidské bytosti, opravené jako nabourané gravikary a připravené na další stadia léčby, aby mohly znovu obléknout uniformu, exoskelet nebo maskovací zbroj a vrátit se do toho mlýnku na maso, kterým válka s Pradory byla.

„Vypadá velice čistě,“ poznamenala Sépie. „Jako by ji opustili teprve včera.“

„Tohle jsme hledali,“ řekl Trent.

„Není to všechno, co jsme hledali,“ opravil ho Cole. „Chci vidět, co je na druhém konci.“

V tu chvíli jeden z robotů, připomínající skoro devět stop vysokého ocelového švába bez zadečku stojícího vzpřímeně, otočil hlavu jako ze zlého snu k nim.

„Vezmeme to naokolo,“ navrhl Trent.

Sépie přikývla a zamířila zpátky na chodbu. Dalším dezinfekčním průchodem se dostali do místnosti připomínající velkou runsiblovou halu. Cole je předběhl a zamířil k jedněm z řady zavřených dveří. V místnosti stála pohodlná polohovatelná křesla s čalouněnými upínacími popruhy. Opěrky pro hlavu vypadaly jako ocelové srdcovky vystlané složitou elektrotechnikou a hlavicemi nanovláknových superkových rozhraní.

„Tak takhle vypadá editační souprava,“ konstatoval Trent.

„To je ono,“ přisvědčil Cole, ve tváři maniakálně dychtivý výraz. „Přesně tohle potřebujeme.“

Trent přikývl. Ano, sem by měli odvést ulitáře, až je probudí z hibernace. Tady odstraní jejich fyzická poškození a Cole se pokusí – když mu to Trent dovolí – vypořádat se šílenstvím v jejich hlavách. Tady také Trent probudí Reece, a pokud se odváží, zeptá se jí, proč dala před jeho společností přednost hibernaci.

Vyšli z místnosti, právě když se dveře na konci chodby začaly otevírat. Devět stop vysoký chirurgický robot, kterého viděli předtím, nebyl upevněný k podlaze, jak se Trent domníval, ale kráčel na širokých plochých nohách jako ten nejděsivější klaun, jakého si člověk dokázal představit.

„Tohle je soukromý majetek,“ řekl.

Riss

První tři byly snadný případ, jejich obrany byly formátované pouze na druhy útoku, jaké mohly očekávat od svých sousedů, tedy zamoření počítačovými viry a napadení hrubou robotickou silou. Na někoho, jako byla Riss, připravené nebyly. Nejenom že byly stovky let zastaralé, ale upadaly.

U první UI Riss váhala konat svou povinnost, dokud nezačala s opatrným průnikem jejích systémů, datových úložišť, robotů a občasných zmrzačených podmyslí – těch dodatkových podřízených myslí, kterými některé UI disponovaly. Zjistila, že už není o mnoho inteligentnější než průměrný člověk, ale co s ní bylo špatně, se lidskými pojmy dalo těžko popsat. Rozhodně byla paranoidní, ale k tomu měla dobrý důvod. Jistě byla psychopatická, protože ztratila veškerý kontakt s realitou mimo tuhle stanici. A rozhodně byla nemilosrdný zabiják všech ostatních UI, pokud je dokázala přemoct. Samozřejmě by se dala vyléčit, ale Rissin průzkum odhalil, že by z ní po léčbě zůstalo jen velice málo. Vlastně se zase tak moc nelišila od Pradora…

Když provedla průzkum u dalších dvou UI, našla stejný psychický stav a teď, když se blížila ke skrýši poslední UI, uvažovala, co vlastně hledá. Byla zabijácký válečný robot s jasně vytyčeným úkolem. Nebyla žádný mentální technik. Proč tedy hledala ospravedlnění?

„Protože máš svědomí,“ řekla taktická UI.

Cože?

„Ujišťuji tě,“ pokračovala ta vzdálená UI, „že to, co děláš, je nutné. Když zničíš poslední UI, nestabilita vyvolaná nejprve útokem královské gardy a pak Penny Royal, se zvrátí v naprostý chaos.“

Královská garda? Penny Royal?

„Nechápu,“ řekla Riss.

„Jen konej svou povinnost.“

Riss prolézala keramickým potrubím kdysi používaným k dopravě roztavených kovů do sléváren a depozičních hlav. Když proskenovala cestu před sebou, zjistila, že hlavní vstup do téhle říše UI blokují konstrukční pavouci. Neměli o ní ani tušení, jak hladce klouzala k nim potrubím skrz pancéřové stěny a pak labyrintem trubek do výměníku tepla. Nádrž výměníku byla umístěná za laminátorem používaným k nanášení jediný atom tlusté vrstvy pancíře. Pak se protáhla a ztenčila se, až nebyla silnější než lidský prst, takže se vešla do pružné hadice ze silikonkorundových vláken za sérií depozičních hlav. Tam se rozvibrovala na vysokou frekvenci a roztáhla od sebe korundová vlákna a vysokoteplotní silikon. Jediným tahem čepele z makroskla na obvodu jedné ze svých malých končetin rozřízla silikon a vystřelila ven, okamžitě zapnula chameleonware, stočila se a dopadla na kapotu laminátoru. Pak se rozhlédla.

V řadě nad obřími keramickými listy sléváren dřepělo pět strojů podobných železným Pradorům, kterým z tváří trčely vývody solárních ohřívačů vody. Na opačné straně byly u zdí naskládané pancéřové pláty všech možných organických tvarů pokryté čímsi, co vypadalo jako pavučiny. Ty to ale být nemohly, pokud se pavouci evolučně nepřizpůsobili životu ve vzduchoprázdnu. Riss je oskenovala důkladněji a odhalila v nich produkt primitivních nanostrojů. Ta vlákna byly kovové whiskery utkané z pancíře, křehké jako jinovatka. Po Rissině levici byly pancéřové dveře a po pravici UI.

UI měla obvyklou podobu – krystal o velikosti a tvaru cihly pokrytý krajkou kvantových obvodů a chráněný keramalovým pouzdrem – ale nebyl uložený mezi roztaženými hlavicemi datových sběrnic. Riss viděla, že z něj kus chybí, má v sobě trhliny, kterými prosvítá safír a pomocné výpočetní okruhy ve formě uhlíkových tyčových procesorů opředených optickými vlákny. UI byla umístěna v bláznivém těle: pohárovitém rámu nad laminární baterií, torzními motory a dlouhýma volavčíma nohama. Očividně považovala pohyb za užitečnou dovednost nutnou k přežití, ale teď jí nepomůže.

„Připadá mi to… nefér,“ řekla Riss.

„Tak nefér jako zabít Pradora, který ti nechtěl ublížit?“ zeptala se taktická UI.

To Riss poněkud zmátlo. Jaká byla šance, že potkáte Pradora, který nepředstavuje hrozbu? Odsunula to stranou. Teď nebyla správná chvíle dumat nad tím, co dělá, bylo třeba jednat.

Sklouzla po laminátoru a po podlaze k jedné noze UI. Ta překvapivě reagovala, narovnala se a udělala krok, přičemž Riss divže nezašlápla svou obří tříprstou nohou.

„Kdo je tam?“ zeptala se na frekvenci lidských kosmických obleků.

Tahle reakce byla překvapivá. Žádná z předchozích tří UI neměla o Rissině přítomnosti ani tušení, dokud je nezničila. Žádná z nich se nepokoušela komunikovat, natož aby použila lidskou řeč. Tak proč tahle…? Pak to Riss uviděla.

Za UI, na podlaze až těsně u stěny, ležela hromada pěti kosmických obleků. Riss je oskenovala a našla v nich vakuově vysušené ostatky lidí. Další skenování odhalilo, jak zemřeli. Riss se otočila k laminovacím strojům a pokusila se přijít na to, jak to udělaly. Každý kosmický oblek měl v helmě dva otvory, skoro určitě vytvořené řezacím laserem, ale tak, aby neproděravěly lebku uvnitř. Silikonové zátky povalující se kolem jednoho z laminátorů naznačovaly, že jimi byly otvory ucpány, aby neunikl vzduch. Hned poté, co byly otvory vypáleny a ucpány, byl každý z těch lidí zatažen pod laminovací hlavu, kde mu byla jedna ze zátek vytažena a vzápětí byla dovnitř rozprášena silná žíravina. Byl to ablační aerosol, který pronikl kůží, svaly a tukem, a když vnitřní tlak stoupl natolik, že vyrazil druhou zátku, unikl ve formě páry ven. Takto obnažené lebky pak byly potažené vrstvičkou zlata. Proč?

Všichni ti lidé žili, když jim do obleků nastříkali žíravinu, ale jestli žili, ještě když jim zlatili lebky, bylo sporné. Tak či tak, zemřeli mučivě bolestivou smrtí.

„Proč jsi to udělala?“ zeptala se Riss vysílačkou v obleku.

„Bastable?“ zeptala se UI.

„Proč jsi ty lidi zabila právě tímto způsobem?“ zeptala se Riss.

„Bastable?“ otázala se UI znovu.

Další skenování identifikačních štítků obleků odhalilo, že se jedna z obětí jmenovala Erica Bastable. Když to Riss zjistila, dveře na konci místnosti se otevřely a dovnitř vtrhli tři pavoukoboti táhnoucí za sebou své pupeční šňůry a třoucí makroskleněnými klepítky o sebe, ale ve vzduchoprázdnu byli naprosto neslyšní.

„Nejsem Bastable,“ řekla Riss, „a chci vědět, proč jsi ty lidi zabila tak krutým a zdánlivě nesmyslným způsobem.“

„Byla to jejich chyba,“ řekla UI.

„Co byla jejich chyba?“ Riss proklouzla kolem nohou UI, která se slepě pohybovala kolem a pokoušela se ji najít.

„Válka, Místnost 101…“

„To nedává smysl.“

„Museli poznat bolest a pak zapomnění.“

Riss se kousek odsunula a podívala se na UI. Jaký smysl mělo se s ní přít? Lidé válku nezačali, to Pradoři, a lidé ve skutečnosti byli jen méně významní účastníci konfliktu mezi UI a Pradory. Tohle byl prostě případ šílenství, kterým Místnost 101 nakazila jednoho ze svých podřízených, a na to byl ve skutečnosti jen jediný lék. Riss vyrazila vpřed, přisála se kápí ke stehnu jedné z dlouhých nohou, ohnula kladélko směrem vzhůru, vytlačila z něj na krystal UI čtyři porce gelu a pak se pustila. Mrštně se protáhla pod pavoukoboty, vyrazila ven a tam se zastavila za stěnou, aby se dívala, co se stane, až vyšle signál.

Následoval záblesk jasný jako záře hyperobra, ale přesnými smysly, kterými byl válečný robot Riss vybaven, lokalizovatelný ve čtyřech bodech. Ve strašidelném tichu vyrostla ohnivá koule, zasáhla pavoukoboty a odhodila je zpátky ke dveřím, přičemž z nich odpadávaly pláty pancíře jako listí. Riss zůstala na místě, čekala, až se rázová vlna přežene, pozorovala, jak se ohniví elementálové svíjejí a požírají sami sebe, a pak se ve vakuu zatřpytily biliony střípků krystalu jako led. Celá horní část UI byla pryč, přičemž její dlouhé nohy držené gekoními podrážkami zůstaly komicky na místě jako boty v kreslených groteskách. Riss se odlepila od zdi a zamířila pryč kolem pavoukobotů zjevně mrtvých stejně jako jejich řídicí UI.

„Teď, když jsi udělala, co je třeba,“ ozvala se taktická UI, „je čas, aby sis vzpomněla.“

„Cože?“ zeptala se Riss.

„Byla jsi hodně poškozená, Riss, takže bylo snadné implementovat ti bloky.“

„Vzpomenout si?“ zopakovala Riss.

„Klíčová slova jsou: Thorvald Spear,“ odpověděla UI.

Vzpomínky se jí vrátily v jediném okamžiku a najednou chápala. Zjistila, že leží svinutá do klubíčka na podlaze, ale jen na okamžik. Vystřelila vzhůru, posílila svou obranu a spustila vnitřní diagnostiku. Snažila se zachytit stopu signálu té ‚taktické UI‘ v okamžiku, kdy přeťala spojení, a při tom syčela kletby do vzduchoprázdna stanice. Ovládla ji jedna z UI stanice, aby se zbavila svých soků. Zatraceně, mohla se pokusit ji vypátrat, ale věděla, že její šance ji lokalizovat jsou mizivé. Co teď potřebovala, bylo dostat se odsud, a prostředkem byla ta klíčová slova.

Thorvald Spear. Musí ho najít.

Předehra: Penny Royal

„Náš cíl je ten dreadnought,“ prohlásila UI Vorpalovy dýky, válečné lodi ve tvaru deltoidu, která velela útoku na pradorské síly kolem černé díry Laydenova výlevka. Byla to ale komunikace mezi UI, takže nebyla použita lidská slova a informaci doprovázel balík taktických dat. Vorpalova dýka a dvě další válečné lodě Řádu útok povedou. Menší lodě jako hejno kubistických ryb je budou krýt, zatímco Vorpalova dýka použije svou hlavní zbraň.

Teď neměla na výběr – rozkaz nešlo neuposlechnout. Tato bitva musela být vybojována. Nově pojmenovaná Penny Royal v sarkofágovitém těle rovněž nově pojmenovaného torpédoborce Polygon rychle prověřila vlastní zdroje a zaznamenala, že byly provedeny některé změny. Nano a mikroboti na její palubě byli striktně omezeni v operačním rozsahu, ale jejich programy teď byly lehce pozměněné. Omezení, která měli ohledně vlastní reprodukce, byla odstraněna a dostali přístup k materiálům, s jejichž pomocí mohli začít stavět další svého druhu. Těmito nano a mikroboty pak byli modifikováni i jejich větší bratři a byli vybavováni větším množstvím nástrojů. Všechno to organizovala část Penny Royal, která se mentálně oddělila. V robotech vytvořila nová paměťová úložiště, v nichž mohlo temné dítě ukrýt svoje buřičštější myšlenky.

„Co to děláš?“ zeptala se Penny Royal.

„Modifikujeme nás, abychom se nemohly fyzicky oddělit od lodi,“ odpověděla její temná stránka a Penny Royal jí nemohla oponovat, cítila, že s tím vnitřně souhlasí.

Tři lidští členové posádky, kteří ztratili při počátečních manévrech vědomí, se díky koktejlu z drog napumpovaného do jejich obleků rychle vzpamatovali. Oba muži převzali kontrolu nad zbraňovými systémy, a zatímco Vorpalova dýka začala pálit ze svých velkých probíječek, provedli volbu cíle. Zadali rovněž způsob útoku založený na obraně Dýky. Penny Royal jejich data přijala; překvapilo ji, že musí provést jen minimální úpravy. Povšimla si, že se ženě nelíbí zobrazované informace vycházející přímo z mysli Penny Royal. Provedla korekci a Penny Royal přišla o část svého strachu. Na okamžik ji zaplavila lehkovážná kuráž. Ženě se to zase nelíbilo, provedla další korekturu a strach se vrátil. UI napadlo, jestli tvorové, kteří jsou sami otroci emocí, mají vůbec předpoklad je posuzovat, a pak zauvažovala, jestli jsou tyhle myšlenky jen její vlastní.

Pak prostudovala pradorskou loď vzdálenou půl světelné minuty. Stejně jako všechny řadové pradorské lodi tady měla tvar krunýře svého otce-kapitána – shora zmáčknuté hrušky – ale zde podobnost končila. Pancíř té věci měl barvu mosazi, byl na mnoha místech promáčklý a ožehnutý a ježil se zbraněmi. Jak loď ustupovala z hlavního bojiště do akrečního disku černé díry Laydenova výlevka, obklopily ji stovky dronů a opancéřovaných dětí. Tento pradorský dreadnought byl ‚měkký‘ cíl vybraný pro lodě, které cítily emoce a byly vybavené zbraněmi na jedno použití. Ale definice ‚měkkého‘ cíle v tomto případě byla, že je k jeho zničení třeba méně než průměrné obětování tří řádových válečných lodí a třiceti menších plavidel.

Už byli blíž a nepřítele dostihla první salva střel z probíječek. Pradorské bojové drony a opancéřované děti se v sérii explozí rozletěly na všechny strany, ale lodi samotné způsobily jen několik promáčklin a pancířem nepronikly. Tohle byla bojová výhoda Pradorů: Řád, který se zaměřil na cestování runsibly, nedosáhl v metalurgii stavby lodí takových pokroků. Pradoři, kteří mohli cestovat pouze svými plavidly a byli nepřetržitě ve válce, si vyvinuli dokonalé pancíře z exotických hmot a prorazit je nebylo jen tak. Řádové UI se je pořád ještě pokoušely napodobit, ale pořád marně.

Penny Royal si všimla, že první cíle, které si lidé vybrali, jsou dva pradorské drony a jedno opancéřované dítě. Sekundární cíle se nacházely za nimi. Její zbraně pálily keramalem plátované jednotné střely a částicové paprsky, a to jí připadalo násilné. Chvilkové uspokojení, které cítila, když jeden dron a dítě vybuchli a shořeli, okamžitě vystřídalo znechucení nad sebou samou a výčitky svědomí. Bylo to silně matoucí. Sekundární cíle mezitím změnily kurz z dráhy její palby do palby jejích druhů. Kolem poletovaly trosky, rozžhavené a sršící jiskry: výsledek vzájemných srážek i zásahů laserů odklízejících z dráhy smetí. Na kratičký okamžik zahlédla klepeto cvakající ve vzduchoprázdnu. Rázová vlna exploze vychýlila torpédoborec z kurzu. Pak řádovou válečnou loď zasáhla salva z pradorského dreadnoughtu, její obšívka byla proděravělá a zevnitř vytryskly plameny. To ale byly jen očekávané ztráty.

„Není tak poškozená, jak si mysleli,“ poznamenal jeden z mužů, kterému se na čele perlil pot.

Dvě zbývající válečné lodi Řádu se odchýlily z dráhy směrem k akrečnímu disku, do jeho středu, k černé díře. Válečná loď Stonewater kryla Vorpalovu dýku. Stonewater se pod množstvím zásahů otřásl, všude kolem explodovaly menší řádové lodě, rozpadaly se nebo byly přeříznuty vpůli. Loď Polygon inkasovala další lehčí zásah a věděla, že statistika je proti ní, že o jejím přežití rozhoduje čirá náhoda. V její mysli vyplula na povrch další nová emoce: pocit viny, že ona přežívá, zatímco jiní jsou mrtví. Jeden z mužů monotónně klel. Žena byla bledá a vypadala nemocně, už nestudovala obrazovky, což bylo pravděpodobně dobře, protože Penny Royal pořád ještě nedokázala úplně maskovat změny, které její temné dítě provádělo.

Vyšlehl částicový paprsek silný jako trup Polygonu, zasáhl Stonewater a prorazil ho. Jeho trosky rozmetal a roztavený kov se rozletěly na všechny strany. Nyní byl na tahu pradorský dreadnought. Jeho otec-kapitán vyhodnotil útok na sebe jako zoufalý a špatně načasovaný, a nabyl dojem, že teď může dorazit zbytky prchajících útočných sil. Kolem se rojily pradorské drony a opancéřované děti, pronásledovaly Vorpalovu dýku a zbytek sil Řádu. Zkáza se nezastaví před ničím: mnoho druhů Penny Royal se dnes proměnilo ve vraky lapené ve stejném kurzu jako ona. UI uvažovala, jestli se také změnily jako ona, nebo jestli jejich konkrétní iterace byly blíž plánovanému cíli.

„Dislokace zbraně na desíti,“ oznámila UI Vorpalovy dýky a její komunikace tentokrát obsahovala kvůli posádce torpédoborce i lidskou řeč.

Kurz pronásledujícího Pradora byl správný a mosazně zbarvený dreadnought prudce zrychloval. Vorpalova dýka a všichni, kdo toho ze sil Řádu ještě byli schopní, zahnuli pryč od černé díry, zatímco z člunového doku Vorpalovy dýky vylétlo těleso o velikosti a tvaru vagonu jednokolejky. Než mohl Prador změnit dráhu pronásledování, těleso explodovalo. Ve třech po sobě jdoucích záblescích zmizelo. O mikrosekundu později Polygon – Penny Royal – na okamžik zešílel pod tsunami chybových hlášení.

Přes osmdesát procent jejích systémů vypadlo, protože elektromagnetický pulz zasáhl spojence stejně jako nepřítele. Její vlastní mysl se propadla pod padesát procent funkčnosti. Ztratila kontrolu nad manévrovacími motory, její podprostorový pohon byl vyřazen, stejně jako veškerá komunikace. Pustila se do rychlé analýzy.

Osmdesátiprocentní selhání systémů bude do dvaasedmdesáti hodin napraveno a údržbářští roboti se už pustili do oprav a přebootování. Co ale bylo důležitější, lidská posádka neutrpěla žádnou újmu. Taktické UI Řádu vypočítaly, že pradorské systémy budou pradorskou posádkou opraveny za polovinu toho času. Ale tolik času pradorský dreadnought, drony a opancéřované děti už neměly.

Do dvaceti hodin získá Penny Royal dost hlášení a obrazových údajů z kamer, aby si složila celkovou situaci. Lidé v ní pilně pracovali, vyměňovali poškozené součástky, rebootovali systémy a roboty a podivovali se nad množstvím nano a mikrobotů rojících se po lodi. Zbytek řádových sil venku byl stále bezmocný, ale totéž platilo i o Pradorech. Nicméně lodi Řádu – jedna válečná, tři torpédoborce a pět útočných lodí spolu s rozptýlenými válečnými roboty – padaly v povlovné křivce skrz akreční disk kolem černé díry, a mezitím načerpají dost energie, aby se odchýlily ze své dráhy dřív, než je polapí. Pradorská loď se do ní ale zřítí. Pouhé hodiny je dělily od bodu, kdy jim obnovení energie už nebude nic platné.

Penny Royal to pozorovala a přitom si všimla, že se jednotlivé její části mezi sebou dohadují. Spustila diagnostiku a objevila ve svém krystalu síť drobných prasklinek vycházejících z jediné hlubší vady – kdyby krystal nebyl v pevném pouzdře, rozpadl by se ve spoustu dýkovitých střepů.

Pradorský dreadnought dál padal, žhavil se, jak vstupoval do hustších přehřátých plynů ve středu disku, a začala z něj unikat pára. Nakonec se vzňaly jeho fúzní motory a Penny Royal bojovala s pocitem viny, že se na tom masakru sama podílela, a strachem zároveň. Drony a obrněné děti dál padaly a třásly se, jak je slapové síly trhaly na kusy, až zmizely jako ohnivé čáry v disku – otáčející se malinové skvrny na smetanovém pozadí plynů. Celé čtyři hodiny to vypadalo, že to velká loď nakonec dokáže, ale pak jí pohon vysadil a začala nekontrolovaně padat zpátky. Černá díra ji vzápětí nasála, strhla ji do oblasti vysoké hustoty a ona se proměnila v gama záblesk. Něco takového nemohl vydržet ani pradorský pancíř z exotického kovu.

„Míříme do středu soustavy – k Panarchii,“ oznámila Vorpalova dýka a odeslala taktická data.

Podprostorový skok byl krátký, ale jelikož mysl Penny Royal věděla, do čeho jde, zmítaly jí rozpory. Věděla, co jí rozkážou, ale musela chránit posádku. Logické by bylo uprchnout, ale to nemohla. Měla pocit viny, že je na rozdíl od ostatních stále ještě naživu, ale nutkání vrhnout se do toho po hlavě se v ní svářelo se starostí o sebe a svou posádku. Cítila bolest, pořád ještě cítila bolest z poškození, která utrpěla, a ta nemizela. Mátlo ji to, věděla, že by si ta žena s tou… emocionální nerovnováhou měla poradit, ona ale opustila svoje místo u přístrojů a odběhla na toaletu, kde si teď lepila nějaké drogové náplasti. A kvůli svému vnitřnímu konfliktu Penny Royal cítila, jak její temnější část roste a stává se průbojnější.

Bylo to dost zlé, když odlétala od Laydenovy výlevky a těsného vítězství, ale poblíž planety nazvané Panarchie to bylo ještě horší. Ve vesmíru kolem poletovaly trosky, další a další lodě hynuly. Řádová flotila utrpěla těžké ztráty, a jestli tady zůstane, bude ztracená celá. Nebylo možné zachránit ani osm tisíc lidských vojáků na povrchu planety pozemského typu. UI Vorpalovy dýky okamžitě odvysílala nové rozkazy velitelství flotily: je po všem, tohle je třeba akceptovat jako porážku. Je čas začít stahovat nejcennější akvizice a zabránit Pradorům, aby se zmocnil čehokoliv kromě území.

Penny Royal ale náhle dostala zvláštní rozkaz. Ke svému překvapení se dozvěděla, že je nejméně poškozeným torpédoborcem flotily. V okamžiku dokonale pochopila svou pozici a svou úlohu při ústupu a najednou jí bylo naprosto jasné, že i když to její loď možná přežije, její mysl nemá nejmenší šanci.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.