František Kožík

František Kožík psal prózu, poezii, historické romány, dramata, rozhlasové hry, filmové scénáře, operní libreta, literaturu pro děti a další. František Kožík se narodil v rodině soudce. Reálné gymnázium studoval v rodném městě, dokončil ho v roce 1927 v Brně. Ve vysokoškolských studií následoval svého otce a stal se v roce 1931 doktorem práv. Další dva roky studoval ještě na filozofické fakultě a zároveň byl mimořádným posluchačem dramatické konzervatoře. Do roku 1933 byl soudcovským čekatelem. Když skončil vojenskou službu, nastoupil do rozhlasu v Brně a po třech letech odešel do Prahy jako rozhlasový dramaturg, kde pracoval v letech 1941 - 51. Dvě desítky let - v letech 1956 - 74 - působil František Kožík jako dramaturg Čs. filmu, dva roky vyučoval na Divadelní fakultě AMU loutkářství. Od roku 1975 jako penzista intenzivně pracoval na svých literárních dílech.

Kronika života a vlády Karla IV., krále českého a císaře římského

Zkušený autor životopisných románů František Kožík císaře Karla IV. neidealizuje, ale barvitým způsobem líčí jeho úsilí dát Praze a českým krajům co nejvyšší úroveň mezi evropskými zeměmi. Neméně poutavě je zde popsán proces dobývání moci, během něhož člověk nutně musí opustit pravdu a upřímnost.

Autor líčí i Karlův pohnutý život od dětství přes rané mládí na pařížském dvoře a na italských bojištích, jeho cestu k trůnu i diplomatická jednání s evropskými vládci, a zabývá se i historií jeho čtyř manželství. Je to kniha, která nás důvěrně seznamuje s naším nejslavnějším panovníkem.

František Kožík

Kronika života a vlády Karla IV.,

krále českého a císaře římského

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© František Kožík – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-39-9

Obsah

Kronika života a vlády Karla IV.,krále českého a císaře římského

ÚVODEM

NÁVRAT DO VLASTI

ZPUSTOŠENÉ KRÁLOVSTVÍ

ZTRÁTY A NADĚJE

PER ASPERA AD ASTRA

DVOJÍ KORUNA

VELKÝ ROK

PROPAST VOLÁ PROPAST

ZA KORUNOU CÍSAŘSKOU

„KNÍŽE MÍRU“

ZLATÁ BULA

RŮŽENEC STAROSTÍ

„OTEC VLASTI“

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ÚVODEM

Slovutný králi a císaři,

je známo, jak vysoce jste si cenil poznání dějin a že jste v nich vždycky ctil učitele a rádce. Proto jste si přál, aby i Vaše životní zkušenosti byly zaznamenány v svědomitých kronikách. Ale ani pražský kanovník František, ani opatovický opat Neplach nesplnili Vaše představy; Vaši důvěru zklamal i slavný cestovatel Jan Marignola, který zabloudil v spletitých stezkách českých dějin; pro Přibíka Pulkavu z Radenína a pro Beneše Krabice z Veitmíle jste sám dal shledávat prameny, pomohl jste jim i vlastním životopisem, ale neuspokojili Vás. Proto — sám jen tovaryš kronikářského brku — zabral jsem se u příležitosti jubilea 600. výročí Vašeho neblahého skonu do let Vaší vlády a pokusil jsem se co nejprostěji, pravdivě a co možná poutavě zapsat, co jste prožil. Přiznám se, že jsem se přitom nebránil ani lidovým povídačkám, ani klepům a anekdotám; myslím totiž, že v nich se často jeví duch doby výstižněji než v datech oficiálního dějepisu. A někde jsem se spolehl i na vlastní poznání, vcítění a pochopení, zejména tam, kde jsem zapsal Vaše přímá slova.

Byl jste statečný i opatrný, dobrodružný i skromný, zbožný i bezbožný, jak Vám velela Vaše gotická duše a především pouto k naší zemi. Dodnes chodíme pyšně kolem památníků české slávy, které jste nám zanechal. Dodnes v nás trvá pocit, že Vás známe, že jste dosud s námi; dědíme Vaši živou památku z pokolení na pokolení.

Nejednou jsem Vás ve večerním šeru potkal na Karlově — tedy na Vašem — mostě. Pravda, byl jste starý víc než půl tisíciletí, ale když jste se ohlédl na Hrad a zadíval se pak po řece k Vyšehradu, měl jste oči mladé a okouzlené. Byl jsem Vám tehdy docela blízko. Díval jsem se s Vámi. A tehdy, králi, tehdy jsem si umínil, že Vám v dík napíšu tuto malou kroniku.

Autor

NÁVRAT DO VLASTI

Mraky nad lesy náhle potemněly a nízké slunce je zespoda potřísnilo krví.

Pan Vilém z Landštejna, sebevědomý a zdrženlivý, pobídl koně a dostihl mladého králova syna.

— Na Prahu odbočíme tím úvozem, ukázal. — Město už tě jistě vyhlíží, Výsosti.

— V tom soumraku? ohlédl se na něho Karel a lehce se usmál. A pak řekl klidně, ale rozhodným tónem, jemuž se nedalo odporovat:

— Chci na Zbraslav.

Rychlí poslové jistě už během odpoledne dorazili do Prahy a Vilém si dovedl představit, jak se ulice při zprávě o příjezdu prince Karla rozehřály. Ale vytušil, proč chce Karel napřed na Zbraslav, protože měl na paměti, co řekl v Meranu, když nakonec přikývl na přemlouvání české šlechty:

— Jsem syn Elišky z rodu Přemyslovců.

Bylo mu sedmnáct let a pět měsíců, tomu mladíkovi, a skoro v ničem se nepodobal svému krásnému, plavovlasému otci, když ten jako jinoch vjel — právě dvacet let tomu bylo — poprvé do Prahy; nebyl ani tak pružný, ani tak usměvavý, neuměl si získat oblibu na první pohled. Měl široká ramena, mužnou tvář s vysokým čelem a s pevnými lícními kostmi lemovaly temné vlasy; hnědé oči prozrazovaly hloubku myšlení i laskavost a jen rty, nad nimiž se rýsovalo tmavé chmýří, vyjadřovaly smyslnost a touhu po dobrodružství. V hovoru se často odmlčel a promluvil, až si byl jistý. Jeho tón pak byl pevný: — Památka matky mě volá…

Pan Petr z Rožmberka, šedovlasý už a s tváří zbrázděnou, se objevil vedle Viléma.

— Všechno v pořádku? zeptal se tiše.

— Kdo ho zná? pokrčil Vilém rameny. — Víme, co chce?

— Známe sebe, řekl s převahou Petr. — Víme, co chceme my.

— Byl jsem chlapec, když jste přijímali jeho otce Jana. Taky jste věděli, co chcete — a jak jste dopadli.

— Přišli jsme o něco? ušklíbl se Petr. — Poučili jsme se. Nakonec všechno dopadne, jak chceme my. Králové se mění. My zůstáváme.

Vilém se mimoděk ohlédl na průvod za sebou. Pod vlajkami, jimž vévodil stříbrný český lev v červeném poli, jela celá družina, která se vypravila do Tyrol, a ještě další šlechtici a duchovní, kteří se připojili cestou, aby vzdali královu synu hold. Ti všichni dobře věděli, že České království, opuštěné králem-cizincem, je kurníkem, z něhož každá liška uloupí, čeho se jí zachce. Dokud brali čeští páni sami, nenaříkali. Ale v poslední době si mohli všimnout, že ze tmy okolo hranic žhnou dravčí oči.

— Karel není Jan, řekl po chvíli jízdy Vilém. — Znáš jejich vzájemné rozpory.

— Jen co se doneslo z Itálie.

— Myslím, že ten chlapec nezapomněl, co se tu s ním dělo. Před chvílí se mne zeptal, kde leží Křivoklát. Tam ho otec věznil.

— Nevíme, čemu se přiučil na dvoře v Paříži — a čemu na bojišti v Itálii.

— V každém případě je to jediný člověk, shrnul Vilém,

— který nám může pomoci. Nebo znáš jiného?

Petr stiskl rty a zamračil se; pohled měl zakalený nejistotou.

— Pomůžeme si sami. Ale někdo musí sedět na královském trůně. Bez toho vypadáme jako lapkové a ne jako rytíři. V tom s tebou souhlasím.

Do chlumů kolem úvozu rychle padalo chladné šero.

* * *

Karel dávno přivykl dlouhým jízdám v sedle; ale ranní déšť na něm ještě neoschl, když přišel nový liják, říjnová sychravost sahala od země až ke kostem, rozčilení v něm rostlo, mysl měl plnou protichůdných úvah.

Jednal jsem dobře, když jsem se rozhodl k cestě do Cech, místo abych se vrátil za otcem do Itálie? Nezbloudil jsem?

To je tedy česká země, rozhlížel se po zažloutlých stráních, na nichž tu a tam hořel jako plamen keř škumpy. Pod svahy odpočívala zoraná pole, voda na nich stála v hlubokých kalužích. Cesty byly také plné bláta. Když přijeli na kamenitou silnici, pobídl nedočkavě koně do klusu a tlukot kopyt mu zazněl jako latinský hexametr. Ale země hned zase změkla a Karel musel krotit netrpělivost.

Kraj se zdál pustý. Chalupy, které zahlédl, měly temná okénka.

— Cože se neukáží žádní lidé? zavolal na pana Viléma, jenž se mu přiblížil.

— Bojí se.

— Čeho? Neznají královské znaky?

— Lupiči se najdou i pod vlajkami.

Karel se na něho pátravě podíval. Ale bude nutné chápat a neptat se.

V Karlově průvodu byl i nevlastní bratr jeho matky, probošt Jan Volek. Jan Lucemburský ho pro podezření z nepřátelství sesadil a vzal mu všechny prebendy; pod hrozbou mučení se přiznal ke spiknutí ve prospěch Elišky, ale uprchl z vězení; později byl vzat na milost. Ke Karlovi se však Jan Volek přihlásil stejně jako k věrnosti odkazu Přemyslovců. O jejich říši věděl Karel dost z latinských kronik; i o tom, že se rozpadla vinou sobeckého panstva, které v nejkritičtější chvíli Přemysla Otakara opustilo. Pak pustošili království Braniboři, ale také vlastní páni. Důsledky trvají dodnes, svěřil mu strýc Volek, cesty nejsou bezpečné, šlechtici si vydržují loupeživé tlupy, nikdo si není jist ani životem, ani majetkem.

— V Praze to bude jiné, pospíšil si říci pan Vilém.

— V městech je bezpečněji.

Karel po něm blýskl nedůvěřivým pohledem.

* * *

Po deseti letech, roku 1333, se vracel do české země.

Z prvního dětství s matkou si nepamatoval nic. Narodil se 14. května 1316 a už v září jí ho vzali. Silné dojmy přišly, až jí ho načas vrátili a mezi matkou a otcem vypuklo pak nové nepřátelství. Útěky, hrozby, nepřetržitá úzkost. Na Lokti byl uvězněn společně se sestrami Markétou a Jitkou. Na Křivoklátě byl od tří let sám. V té době znal z české země jen větve borovic, které zamřížovaným okénkem nahlížely do jeho kobky. To se ještě jmenoval Václav. Dostal to jméno na matčino přání při křtu v bazilice na pražském hradě. Václavem ho jmenoval jak panoš Rulík, který mu byl přidělen k službě, tak Blaženka, dcera vězeňského, která z lítosti mu chtěla nahradit něhou, co zlého mu působil její otec svou přísností.

Najednou se život rozjasnil.

Až později se dověděl, že to byl výsledek spletitých událostí. Jan Lucemburský, už tehdy slavný jako válečník, pomohl svým mečem Ludvíkovi Bavorskému k uznání za římského krále proti jeho sokovi Fridrichu Rakouskému v pověstné bitvě u Mühldorfu roku 1322. Ludvík Bavor se Janovi odvděčil lénem Chebska; ale vzápětí jej urazil, když jeho dceru Jitku, čekající na sňatek s Ludvíkovým synem ve Wartenberku, poslal domů. Jan se ze vzdoru přiklonil k Francii; jako Lucemburk k ní měl stejně blízko, a jen okolnost, že Janův otec, Jindřich VII., byl zvolen za římského krále (1308) a také korunován za císaře, vztah k žárlící Francii načas porušila. Nyní se situace změnila.

Na francouzském dvoře se odehrálo nedávno drama. Isabela, dcera Filipa IV. Sličného, provdaná za anglického Edwarda I., obvinila manželky tří svých bratrů z cizoložství tak veřejným způsobem, že musely do žaláře. Když nastoupil na trůn poslední z bratří, Karel IV. (1322), jeho žena Blanka, dcera burgundského vévody, svolila k rozvodu, jen aby se z vězení dostala aspoň do kláštera. Té chvíle využil Jan Lucemburský a povolal rychle do Paříže svou sedmnáctiletou sestru Marii, která žila dosud v Praze s Eliškou. S pomocí bratra Balduina se Janovi podařilo provdat ji za rozvedeného krále. Sestra českého krále francouzskou královnou!

To všechno se muselo přihodit, aby se otevřelo křivoklátské vězení. Jan předvídal, že u francouzského dvora bude nyní místo i pro jeho syna, a pozval jej tam. Druhý jeho syn Jan Jindřich přišel teprve na svět.

4. dubna 1323 přibyl sedmiletý chlapec jménem Václav do Paříže. Otevřela se mu brána do světa nádhery, jasu, velkých myšlenek. Teta Marie se stala jeho laskavou ochránkyní; zamiloval si ho i její manžel Charles, po němž přijal při biřmování také jméno, které se Francouzům mnohem snadněji vyslovovalo; myslel přitom na slavného Karla Velikého, který roku 80O první obnovil bývalou římskou říši. Jen trochu přivykl ovzduší francouzského dvora, oznámili mu, že se bude ženit, a to s dcerou králova strýce Karla z Valois. Jeho nevěstě bylo sedm let jako jemu; Markéta, jíž pro světlé vlasy říkali Blanche, byla půvabná jako vosková panenka. Svatby se zúčastnila celá královská rodina, všichni dvořané, chrám byl plný světla, zpěvu a vůní. I když pak Blanku odvedli a vídal ji jen při velkých dvorských slavnostech, učili ho předpokládat, že je předurčen k mimořádným věcem. Prostředí pařížského dvora ho nepřestávalo opájet. Rytířství šlo tam ruku v ruce s filozofií; sotva odepjal ostruhy a sundal přilbu, znaven z turnaje nebo ze cvičení v šermu, spěchal na kázání nebo na hádání mistrů na Sorbonně. Přijímal názory těch, jichž si vážil. První mezi nimi byl opat fécampský, Pierre de Rosiers; ohromoval Karla znalostmi antických památek i církevních spisů. Když se k němu přihlásil Karel jako žák, snažil se ho ctižádostivý kněz zasvětit do církevní filozofie sv. Augustina i sv. Tomáše, donedávna považovaného za kacíře; mohl mu být učitelem i ve škole galantnosti, protože Pierre miloval ženy. Karel uměl latinsky číst i psát; brzy mluvil dobře francouzský i německy. Poznal, jak je prospěšné mít v paměti antické i křesťanské vzory; ale vybíral si, tříbil se jeho osobitý vkus a dozrávala jeho povaha.

Marie zemřela po roce manželství při porodu, osmnáctiletá; ale ovdovělý král zachoval jejímu malému synovci přízeň, stejně jako jeho otci. Král Jan se někdy u dvora zdržel a býval pak osvědčeným rozhodčím při oblíbených hrách na soud lásky. Karel se s obdivem díval na toho štíhlého muže, který se rychle pohyboval od stolu ke stolu, ukláněl se, tančil, žertem tasil meč a provedl obrazný útok.

— Kdo je nešťastnější? Dáma, jíž zemřel milenec, nebo milenec, jehož zradila milenka?

Takové a ještě spletitější a bláhovější otázky se kladly při soudech lásky a Jan Lucemburský, ne ještě třicátník, jim svým ostrovtipem vévodil.

V té době k němu vstoupil do služby jako osobní tajemník stejně mladý Guillaume de Machaut, odněkud z Champagne, který přednášel básně, skládal hudbu, zpíval a doprovázel se na pětistrunnou fidulu; pomáhal svému pánovi i při politické korespondenci a vyjížděl s ním na turnaje i do válek, naposled do Flander.

O matce se Karel dovídal jen náhodou, když přijel někdo z Prahy. V době roztržky s manželem žila v Bavorsku. Otec se o ní vyjadřoval protichůdně: jednou s uznáním, podruhé se vztekem. Rozešli se vícekrát a zase se smířili. Ještě než opustil Karel Cechy, narodil se mu bratr Jan Jindřich; jiný bratříček, pojmenovaný pyšně Přemysl Otakar, brzy zemřel. Matka prý po něm velice tesknila.

— Měla by se starat víc o budoucí rod než o minulý, s hněvem vzpomínal Jan. A na Karlův nechápavý pohled vysvětloval: — Sváží na tu svou Zbraslav kosti Přemyslovců.

— Koho tam převezla?

— Václava III. Toho, co ho zabili v Olomouci.

— To byl nešťastný chlapec.

— Čerta nešťastný! Dát se zabít tak mladý, to je nejapnost. Jako pták, který neumí lítat, vlk bez nohou... Nebyl schopen života.

— Byl to matčin bratr.

— Taky peníze tam vozí. Na oltáře, na náhrobky. Jako by nebylo, kam jinam je dát.

Karel svého otce obdivoval, ale jak dorůstal a začínal samostatněji uvažovat o jeho nepřetržitých cestách a válečných podnicích, jeho pohled se kriticky zaostřoval. V ovzduší, v němž žil, se každá evropská událost pozorně hodnotila.

Velké rozčilení způsobil čin Ludvíka Bavora, který si dal v roce 1328 v Římě udělit císařskou korunu římské říše; vzal si ji bez papežova souhlasu, tvrdil, že mu ji věnoval sám římský lid a senát.

— Je to podvod jako hrom, řekl Karlovi Pierre de Rosiers. — Uvidíš, že mu to nebude stačit. Od toho neznaboha můžeme čekat ještě horší věci.

Nemýlil se: když papež uvrhl Bavora do klatby, dal zvolit jiného papeže, minoritu Petra z Costary, jenž přijal jméno Mikuláš V. Ten neslýchaný čin podnítil novou vlnu vzrušení.

— Podrývá základy církve! říkalo se na pařížském dvoře.

— Potápí archu Noemovu! Vysmívá se nejsvětějším zákonům božím!

Bojovní minoritě nacházeli na Bavorově dvoře útulek; žil tam i v Paříži známý Marsilius z Padovy, stejně jako William Ockham, podle pověsti „nepřemožitelný řečník", a oba považovali za svou povinnost teoreticky obhajovat křiklavé činy svého chlebodárce.

— Ten Marsilius je zvlášť nebezpečný, poučoval Karla Pierre. — Učí, že základem moci ve státě je lid.

V roce 1328 došlo ve Francii ke změně na trůně. Poslední Kapetovec Karel zemřel a po něm nastoupil první král z rodu Valois, Filip, starší bratr Karlovy manželky Markéty-Blanky. Karel sice trpěl Filipovou náladovostí a jeho skrblictvím, ale Paříž zůstala Paříží, v univerzitních kolejích se dařilo učenosti a obchod kvetl.

Když ho otec odvolal do domácího sídla v Lucembursku, opouštěl Paříž skoro nerad.

— Věčně tam být nemůžeš. A já pro tebe chystám vlastní cestu.

V téže době oženil král druhého syna Jana Jindřicha s Markétou, dcerou bývalého českého krále Jindřicha Korutanského; sňatek měl být důkazem, že mezi oběma soupeři o český trůn není už záští. Jan jím ovšem sledoval další záměr: připojit jednou Tyroly a Korutany k lucemburskému panství.

Podrobné vysvětlení lucemburské politiky poskytl Karlovi strýc Balduin, arcibiskup trevírský, který se ho snažil především nadchnout pro slavnou památku jeho děda Jindřicha VII. V té době, koncem roku 1330, se však Karel také dověděl, že mu v září zemřela v Praze matka Eliška; zpráva přišla opožděně, poslové marně hledali krále v Paříži. Na Karla smutná zvěst hluboce zapůsobila; žil bez matky, ale myslíval na ni, počítal s jejím životem, věřil, že se setkají. Vždyť jí nebylo ještě čtyřicet let.

— Byla to plicní choroba, jaká zahubila i jejího otce, vyprávěl mu posel, pan Téma z Koldic.

— Kde zemřela?

— Od té doby, co se vrátila z Bavorska, žila u svého bratra, probošta Volka, na Vyšehradě.

— Kdo u ní byl v posledních chvílích?

— Jen probošt a služebná Gertruda. Ano, ta, která tebe opatrovala na Lokti.

Žádné z jejích dětí jí nebylo nablízku, zabolelo Karla.

V Lucembursku s ním byla sedmiletá Anna a Jitka, o rok starší než on; ta měla laskavou povahu, ale byla zahořklá: pětkrát ji už otec zasnoubil, a nikdy k sňatku nedošlo.

— Z toho se nermuť, těšil ji Karel. — Rozhlédni se kolem sebe! Královské dcery se nevdávají, to se žení kusy země.

— Právě to mě ponižuje, ale to ty nemůžeš pochopit, odbyla ho Jitka.

Smrt matky jim dala zapomenout na to, co je rozdělovalo. Jeden v druhém hledali část té, kterou ztratili.

Karel by se byl nejraději rozjel do Prahy, aby mohl kleknout u matčina čerstvého hrobu. Ale otec to nedovolil. Krátce předtím vyrazil s početným vojskem do horní Itálie a měl úspěchy: města se poddávala jeho panství, jehož se ujímal jednou za císaře Ludvíka Bavora, podruhé za papeže avignonského. Ve skutečnosti myslil na vlastní moc. Potřeboval však nové peníze, nové vojáky, nové zbraně. Aby je získal, musel opustit Itálii a navštívit své přívržence, roztroušené po Evropě. Věděl však, že věrnost dobytých měst rychle vyprchává. Vyzval proto Karla, aby se k němu připojil.

To je tedy má cesta do života, přemlouval se k pýše šestnáctiletý Karel, oslněný otcovou velikostí. Jarní kraj mu ukazoval prosluněné vinice. Žil příběh z dobrodružného románu. Spolu s otcem vjížděl do bohatých měst a považoval radostný křik při uvítání za upřímný.

— Konec války! Konec daní! volali lidé ve špalírech a házeli jim do cesty květiny.

Potom když skončil jásot, zasedl otec za stůl a nařídil svým rádcům spočítat výpalné, pokuty, daně. Většinou byl nespokojen a posílal vzkazy: víc dukátů! víc zlata a stříbra!

Když král odjel, měl Karel poprvé v životě vlastní dvůr. Velel, rozkazoval, povoloval. Přijímal dary a nakupoval. Itálie ho nadchla. Obdivoval se antickým památkám, které byly mrtvé, a ještě více krásným Italkám, které byly až příliš živé; jeho smysly se rozhořívaly. Litoval, že mu otec nenechal Guillauma de Machaut; ale italské písně zněly stejně opojně, zvlášť když je zpívala ženská ústa. Všude slyšel narážky dvořanů, tajuplný smích, smyslné důvěrnosti. Dokud dlel král Jan v táboře, míval tam veselé večery; přijížděly za ním pověstné krasavice. Otec se domníval, že syn je dost dospělý, aby ho mohl svěřit zkušeným kurtizánám k výuce v milování. Karel brzy přivykl výstřednosti a našel v ní rozkoš. Zdálo se mu, že to je život, na který čekal. I když pak zůstal v Itálii sám, byly jeho noci posvěcené horkým ženským dechem. Těla žen ztratila pro něho tajemství a Karla těšilo vítězit nad milostně zanícenými tvářemi.

* * *

Na Velký pátek 1331 přijel Karel do Pavie. V bohatém klášteře sv. Petra chovali mniši vzácné ostatky; byl tam pohřben i zakladatel křesťanské filozofie sv. Augustin. Oltáře oblévalo mystické světlo. Vše tu Karla nabádalo, aby prozkoumal své náboženské cítění. A aby našel jeho hranice.

Na Boží hod vstal brzy a spěchal na ranní mši. Když se vracel k snídani, našel tři své dvořany v smrtelných křečích. Zahynuli na otravu jedem, přimíchaným do pokrmů i nápojů. Muž, který vnikl do kuchyně a byl tam chycen, přiznal na mučení, že ho vyslal milánský šlechtic Azza Visconti.

To byl první signál: Karel se musel naučit rozpoznávat v ovzduší holdování a radovánek utajená nepřátelství. Ti, kteří mu sloužili, brzy žádali protislužby. Italští šlechtici na sebe žárlili až k zuřivosti. Panství založené králem Janem bylo vratké; někteří se ho báli, jiní se netajili záštím, všichni vyhlíželi jen vlastní prospěch. Městské republiky brzy poznaly, že nad králem Janem nedrží ochrannou ruku ani císař, ani papež. Vytvářel se zvolna spolek proti nadvládě cizinců. Město Brescia, které se Janovi poddalo první, první povstalo. Karlův poručník, hrabě Ludvík Savojský, který ho měl podle Janova příkazu chránit, byl tchánem Viscontiho a smluvil se s nepřáteli.

Počáteční Janovy úspěchy se odrážely i v mnohem vzdálenějších zemích; všichni jeho sousedé se polekali rostoucí moci Lucemburků a také císař zneklidněl. Polský Vladislav Lokýtek se spojil s uherským Karlem Robertem, z druhé strany se mračila knížata rakouská. Janovi nezbylo, než udobřit si aspoň císaře Ludvíka Bavora v Řeznu; dal se jmenovat jeho náměstkem a slíbil mu pomoc proti papeži. Jednal s kdekým, sbíral peníze na nové vojsko, uklidňoval české stavy. Byl jistě nejrychlejším a nejvytrvalejším jezdcem v Evropě: z Vratislavi ujížděl na uherskou hranici, z Prahy do Frankfurtu, z Lucemburku do Paříže, kam přivezl také dceru Jitku.

Jitka byla dívka, která v sobě od narození nesla zvláštní osud. Přišla na svět v době, kdy žila královna Eliška sama, a nikdo ji tedy nevítal.

— Protože nikdo toto dítě nemá rád, musím je mít sama tím raději, opakovala často Eliška a dala si na výchově děvčátka záležet. Němci ji přezdili na Guta, Francouzi na Bona. Zdálo se, že nebude mít na snoubence štěstí. Ale jen ji český král ukázal Paříži, nabídl jí následník trůnu Jean ruku. V březnu 1332 se slavila svatba. Přece úspěch! Pyšný se vrátil Jan za císařem do Norimberku, zastavil se pro poslední groše v Praze a rychle zase do Paříže, kde se chystaly na oslavu povýšení jeho zetě do rytířského stavu velké turnaje.

Netušil, že se jeho italské panství zatím rozpadá. Karel neměl dost sil, aby je udržel. Jen několik měst mu zůstalo věrno.

— Co Čechy? ptal se tesklivě kněze Mikuláše z Brna, jehož za ním král poslal.

— Všichni se spojili proti králi, sděloval vyslanec.

— Šlechta, duchovní, města.

— Kdo je vede?

— Biskup Jan z Dražic. Je ctižádostivý a energický. Ten dokázal deset let vzdorovat při vyšetřování i papeži. Ale každý z toho spolku chce něco jiného.

— Nechápou, že jen spojeni mohou zaručit moc svému pánu a sobě vliv? divil se Karel.

— Ale oni už nepovažují krále Jana za svého pána, nejvýš snad za prvního mezi sebou. A jestli smím mluvit upřímně, tvůj otec na naši zemi ani nemyslí. Uškodil jí ražbou zlehčených denárů. Víš o tom? On na tom vydělal, ale obchodníci se Praze vyhýbají. Země chudne. Hrozí jí vpád z několika stran. Ale kdo ji má chránit, když jí král pořád ukazuje paty?

Karel si přivykal na podrážděné a lítostné hlasy, které slýchal o otcově vládě v Čechách.

Jednou přijal posly ze Zhořelce a z lužických měst. Mluvili o ochotě poddat se a připojit se k Čechám.

— Ale ne tvému otci, řekli. — Ty kdybys byl pánem!

Užasl. Příkře je odmítl. Ale cítil, že nespokojenosti s otcovou vládou přibývá.

Ani italská města se už nemínila spokojit s vnuceným panstvím. Vojsko italských spojenců oblehlo v říjnu 1332 Modenu a táhlo na pevnost San Felice; posádka oznámila, že když jí nepřijde pomoc, vzdá se bez boje na den sv. Kateřiny, 21. listopadu. Situaci bylo možno zachránit jen s mečem v ruce a s nasazením života. Karel dorazil na bojiště v poslední den a vybojoval svou první velkou bitvu; byl raněn, padl pod ním kůň, ale bojoval dál a nakonec se mu podařilo zvítězit nad mnohem silnějším protivníkem. Po bitvě byl pasován na rytíře a svaté Kateřině zůstal vděčný po celý život.

Koniec ukážky

Table of Contents

Kronika života a vlády Karla IV.,

ÚVODEM

NÁVRAT DO VLASTI