Stendhal

Francouzský romanopisec Stendhal se narodil v roce 1783 v bohaté rodině. V dětství mu zemřela matka a s otcem si příliš nerozuměl. Jeho otec byl konzervativní a prakticky založený, ale také bezcitný. Stendhal se stal republikánem a ateistou snad právě proto, aby se lišil od svého otce. Vstoupil do armády a zúčastnil se Napoleonských válek. Když padl císař, Stendhel se usadil v Miláně. Život v Itálii mu vyhovoval zejména proto, že v této zemi zaznívalo mnoho revolučních myšlenek. To mu umožňovalo zažít dobrodružství a scházet se s revolucionáři. Také se zde velmi zamiloval a vztah prožíval naplno. V roce 1821 ho rakouské úřady vypověděli ze země. Vrátil se do Francie a publikoval zde nejrůznější díla. Po skončení revoluce se znovu vydal do Itálie, tentokrát ve funkci diplomata. V tomto období napsal většinu svých románů a próz. Stedhal zemřel v roce 1842 ve Francii. Stendhal používá ve svých románech vášnivou lásku, jejich hrdinové neuznávají soudobou společnost, navenek se jí ale přizpůsobují, stávají se z nich tedy pokrytci. Neuznával společenské vrstvy ani podnikatelského ducha soudobé Ameriky.

Červený a černý

Román, ve kterém červená symbolizuje revoluci a černá tmářství a despotismus. Julien Sorel je synem venkovského dřevaře. Jeho snem je získat vysoké postavení. Sympatie k Napoleonovi skrývá a proto, že nemůže dosáhnout vojenské kariéry v době království, stane se knězem, ale bez přesvědčení. Je pokrytcem, který předstírá city a názory podle toho, jak mu to zrovna vyhovuje. Milostný vztah bere pouze jako podporu v jeho kariéře. Nejprve miluje starostovu ženu paní de Rénal, a když se mu podaří vstoupit do vysoké společnosti, zamiluje se do Mathildy de la Mole. Stále však není spokojen. Postřelí paní de Rénal a skončí před soudem. Má mu být udělena milost, ale on ji odmítne. Nechce milost od společnosti, kterou neuznává. Zemře na popravišti.

Stendhal

Červený a černý

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Otakar Levý – heirs c/o DILIA, 2013

© Jiří Huslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-27-6

Obsah

Stendhal

DÍL PRVNÍ

MĚSTEČKO

STAROSTA

JMĚNÍ CHUDÝCH

OTEC A SYN

VYJEDNÁVÁNÍ

NUDA

SPŘÍZNĚNÍ VOLBOU

DROBNÉ UDÁLOSTI

VEČER NA VENKOVĚ

VELKÁ ODVAHA A MALÉ ŠTĚSTÍ

VEČER

CESTA

PROLAMOVANÉ PUNČOCHY

ANGLICKÉ NŮŽKY

KUROPĚNÍ

PŘÍŠTÍ DEN

PRVNÍ NÁMĚSTEK

KRÁL VE VERRIÈRES

MYŠLENÍ BOLÍ

ANONYMNÍ DOPISY

ROZMLUVA S PÁNEM

JAK SE JEDNALO ROKU 1830

TRAMPOTY VYSOKÉHO ÚŘEDNÍKA

KRAJSKÉ MĚSTO

SEMINÁŘ

SVĚT ČILI CO CHYBÍ BOHÁČI

PRVNÍ ŽIVOTNÍ ZKUŠENOSTI

PROCESÍ

PRVNÍ POVÝŠENÍ

CTIŽÁDOSTIVEC

DÍL DRUHÝ

SLASTI VENKOVA

VSTUP DO SVĚTA

PRVNÍ KROKY

PALÁC MARKÝZE DE LA MOLE

CITLIVOST A VZNEŠENÁ ZBOŽNÁ DÁMA

KONVERZAČNÍ UMĚNÍ

ZÁCHVAT DNY

KTERÉ VYZNAMENÁNÍ VYZNAMENÁVÁ?

PLES

KRÁLOVNA MARKÉTA

VLÁDA MLADÉ DÍVKY

JE TO SNAD DRUHÝ DANTON?

SPIKNUTÍ

MYŠLENKY MLADÉ DÍVKY

JE TO SPIKNUTÍ?

JEDNA HODINA V NOCI

STARÝ MEČ

KRUTÉ CHVÍLE

KOMICKÁ OPERA

JAPONSKÁ VÁZA

TAJNÁ NÓTA

ROKOVÁNÍ

KNĚŽSTVO, LESY, SVOBODA

ŠTRASBURK

MINISTERSTVO CTNOSTÍ

DUCHOVNÍ LÁSKA

NEJKRÁSNĚJŠÍ PREBENDY

MANON LESCAUT

NUDA

LÓŽE V KOMICKÉ OPEŘE

SÍLA STRACHU

TYGR

PEKLO NEROZHODNOSTI

MOUDRÝ MUŽ

BOUŘE

SMUTNÉ PODROBNOSTI

HRADNÍ VĚŽ

MOCNÝ ČLOVĚK

PLETICHY

KLID

ROZSUDEK

DÍL PRVNÍ

Pravda.

Trpká pravda.

DANTON

1

MĚSTEČKO

Shromáždi tisíce lepších

v méně pestré kleci.

HOBBES

Městečko Verrières možno pokládat zajedno z nejhezčích míst ve Franche-Comté. Jeho bílé domy se špičatými střechami z červených tašek se rozkládají po svahu pahorku, jejž jemně zvlňují skupiny mohutných kaštanů. Několik set kroků pod dnes již zřícenými hradbami, které kdysi vystavěli Španělé, teče Doubs.

Od severu je Verrières chráněno vysokou horou, výběžkem jurského pohoří. Rozeklané vrcholky Verry bývají již od prvních mrazů pokryty sněhem. Bystřina, která se řítí z hory, než vyústí do Doubsu, protéká městečkem Verrières a pohání mnoho pil; je to velice prostý průmysl, jenž většině obyvatelstva, více venkovského než městského, poskytuje jakýsi blahobyt. Ale městečko nezbohatlo z pil. Pramenem obecné zámožnosti je továrna na pestré, takzvané mylhúzské plátno; a tento blahobyt umožnil, že průčelí skoro všech verriéreských domů mohla být od Napoleonova pádu přestavěna.

Sotva vejdete do města, ohluší vás hlomoz rachotícího a na pohled strašného stroje. Dvacet těžkých kladiv dopadajících s rachotem, který otřásá dlážděním, je zdvíháno kolem poháněným vodou bystřiny. Každé kladivo vyrobí denně spousty hřebíků. Mladá, svěží a hezká děvčata nastavují úderům těchto ohromných kladiv kousky železa, které se rychle mění v hřebíky. Třebaže je to na pohled práce tak hrubá, patří mezi ty, které nejvíce udivují cizince, když poprvé přijde do hor, jež oddělují Francii od Švýcar. Otáže-li se při příchodu do města, komu patří ta pěkná továrna na hřebíky, která ohlušuje lidi na hlavní ulici, řeknou rozvážně: „No, přece panu starostovi. “

Když se cizinec zastaví třeba jen na několik okamžiků na hlavní verriereské ulici, která stoupá od Doubsu až k vrcholu pahorku, může vsadit sto proti jedné, že zahlédne vysokého, důležitě a úředně se tvářícího muže.

Jak se někde objeví, všichni rychle smekají. Má šedivé vlasy a šedé šaty. Je rytířem několika řádů, má vysoké čelo, orlí nos a vcelku dosti pravidelnou tvář: na první pohled dokonce shledáte, že k důstojnosti vesnického starosty se druží i jistý půvab, pokud se s ním ještě u mužů mezi osmačtyřiceti a padesáti lety můžeme setkat. Ale toho, kdo přichází z Paříže, brzy nepříjemně překvapí jeho sebevědomí a domýšlivost, spojené s poměrnou omezeností a nedostatkem obraznosti. Člověk nakonec vycítí, že veškeré nadání toho muže záleží v tom, že dokáže, aby jemu každý zaplatil přesně, co mu je dlužen, a aby sám, dluží-li někomu něco, mohl to platit co nejpozději.

Tak tedy vypadá verriereský starosta, pan de Rénal. Když projde rozvážným krokem ulicí, vejde do radnice a zmizí návštěvníkovi z očí. Ale pokračujeme-li v procházce, spatříme o sto kroků výše pěkný dům a mřížovím u domu uvidíme nádhernou zahradu. Za ní se táhne hřeben burgundských pahorků, který je přímo stvořen pro potěšení očím. Při tomto pohledu zapomeneme na dusné ovzduší, otrávené malichernými hmotnými zájmy.

Dovíme se, že dům patří panu de Rénal. Právě výnos velké továrny na hřebíky mu umožňuje budovat krásné sídlo z kamenných kvádrů, které zrovna dostavuje. Jeho rodina je prý starobylého španělského původu a usadila se prý v okolí už dávno předtím, než Ludvík XIV. dobyl tohoto kraje.

Od roku 1815 se stydí za to, že je továrníkem: roku 1815 se stal verriereským starostou. Zdi podpírající různé části nádherné zahrady, jež se terasovitě svažují až k Doubsu, byly také vystavěny z výtěžku, jenž byl odměnou za obratnost, kterou pan de Rénal projevil v obchodování se železem.

Nečekejte, že ve Francii najdete malebné zahrady, jaké obklopují německá tovární města, Lipsko, Frankfurt, Norimberk atd. Ve Franche-Comté čím více kdo vystaví zdí, čím více ohradí své pozemky kameny naskládanými na sebe, tím více nabývá práv na úctu sousedů. Zahrady pana de Rénal, plné zídek, jsou předmětem obdivu také proto, že některé části pozemku, jejž zabírají, vyvážil zlatem. Například pila, jejíž zvláštní poloha na břehu Doubsu nás překvapila při vstupu do Verriérres a nad jejíž střechou je ohromnými písmeny na prkně napsáno jméno Sorel, byla před šesti lety na prostranství, na němž se nyní staví zeď čtvrté zahradní terasy pana de Rénal.

Ačkoliv je pan starosta pyšný, musel se mnohokrát obtěžovat ke starému Sorelovi, hrubému a tvrdému sedlákovi; musel mu vyplatit hodně dukátů, než dosáhl toho, aby přestěhoval svou pilu jinam. Pan de Rénal dokonce vymohl svým vlivem v Paříži, že tok obecního potoka, který pilu poháněl, byl odveden jiným směrem. Tohoto důkazu přízně se mu dostalo po volbách roku 182*.

Za jedno jitro půdy dal Sorelovi čtyři jitra ležící o pět set kroků níže na břehu Doubsu. A ačkoliv toto místo bylo mnohem výhodnější pro jeho obchod s jedlovými prkny, podařilo se otci Sorelovi, jak mu říkají od té doby, co zbohatl, vymoci na netrpělivém sousedovi, posedlém vášní vlastnictví, ještě 6 000 franků.

Místní moudré hlavy ovšem tuto úmluvu odsuzovaly. Jednou v neděli před čtyřmi lety, když se pan de Rénal ve starostenském úboru vracel z kostela, viděl zdálky, jak se na něj starý Sorel, obklopený svými třemi syny, usmívá. Ten úsměv vnesl do duše pana starosty osudné světlo; od té doby myslí, že by byl oné výměny mohl dosíci mnohem laciněji.

Chce-li si někdo ve Verrières získat veřejnou vážnost, kdyby stavěl sebevíce zdí, nesmí použít plánů, jež přinášejí z Itálie zedníci, kteří cestou do Paříže přecházejí na jaře jurské průsmyky. Taková novota by připravila nerozumnému budovateli navždy pověst ztřeštěnce a navždy by pozbyl úcty u moudrých a umírněných lidí, kteří rozhodují o vážnosti ve Franche-Comté.

Ti moudří lidé tam skutečně provádějí nejnudnější despotismus; pro toto ošklivé slovo je život v malých městech nesnesitelný pro každého, kdo žil ve velké republice, která se jmenuje Paříž. Tyranie veřejného mínění — a jakého mínění! — je právě tak hloupá v malých městech francouzských jako ve Spojených státech amerických.

2

STAROSTA

Důležitost! Pane, to není nic?

Úcta hlupáků, podiv dětí, závist boháčů,

opovržení moudrého člověka.

BARNAVE

Naštěstí pro dobrou pověst pana de Rénal, jakožto hlavy obce, potřebovala veřejná promenáda, která se táhne asi to kroků podél návrší nad řečištěm Doubsu, obrovskou podpůrnou zeď. Pro nádhernou polohu je tato cesta jednou z nejmalebnějších vyhlídek ve Francii. Ale každého jara horské přívaly rozrývaly cestu, vymílaly v ní rokle a činily ji neschůdnou. Tato závada, na niž si všichni stěžovali, vnutila panu de Rénal vítanou příležitost, aby zvěčnil dobu své úřední činnosti zdí dvacet stop vysokou a třicet až čtyřicet sáhů dlouhou.

Pan de Rénal musel kvůli ní třikrát zajet do Paříže, protože předešlý ministr vnitra byl zapřísáhlým nepřítelem verriereské promenády. — Dnes se již ochranná zeď zdvíhá na čtyři stopy od země. Jakoby navzdory všem bývalým i nynějším ministrům právě ji obkládají plochými kamennými kvádry.

Kolikrát jsem se opíral o ty veliké šedé, do modra přecházející balvany, a vzpomínaje na pařížské plesy z minulých dnů, bloudil jsem údolím Doubsu! Na druhé straně, na levém břehu, vine se pět nebo šest údolí, na jejichž dně oko jasně rozezná malé potůčky. Tvoří několik vodopádů a pak se vlévají do Doubsu. Slunce zde na horách praží; stojí-li v zenitu, je zasněný cestující na terase chráněn stínem nádherných platanů. Za svůj rychlý vzrůst a krásnou, do modra přecházející zeleň děkují navezené prsti, kterou dal pan starosta nasypat za ohromnou podpůrnou zeď, neboř přes odpor městské rady dal rozšířit promenádu o více než šest stop (chválím ho za to, ačkoliv je ultra a já liberál); právě proto snese tato cesta podle jeho názoru a podle názoru pana Valenoda, šťastného ředitele chudobince, srovnání s promenádou v Saint-Germain-en-Laye.

CESTĚ VĚRNOSTI — toto vlastenecké označení lze číst na mramorových deskách na patnácti anebo dvaceti místech, což vyneslo panu de Rénal ještě jeden řád — vytkl bych jen to, že správa města dává vysoko vzrůstající platany tak barbarsky ořezávat a ostřihávat. Zastřihané stromy s nízkými, kulatými a zploštělými korunami podobají se sprostým zelným hlávkám, ačkoliv by mnohem raději měly nádherné tvary, které vidíme u platanů v Anglii. Ale vůle pana starosty je despotická a dvakrát do roka dává všechny stromy náležející obci bez milosti amputovat. Místní liberálové dokonce tvrdí, ale neprávem, že ruka městského zahradníka se stala ještě neúprosnější od té doby, co si pan vikář Maslon ráčí osvojovat výtěžek stříže.

Je to mladý duchovní, který sem byl před několika lety přeložen z Besanconu, aby dohlížel na abbé Chélana a několik farářů v okolí. Starý plukovní lékař od italské armády, který se uchýlil do Verrières a podle pana starosty byl za svého života jakobínem a bonapartistou, odvážil se kdysi stěžovat si na pravidelné mrzačení těch krásných stromů.

„Mám rád chládek,“ odpověděl pan de Rénal s povýšeností, jež je na místě, mluví-li člověk s vojenským lékařem, členem Čestné legie; „mám rád chládek, dávám své stromy ořezávat, aby dávaly stín, a nechápu, že by byl strom k něčemu jinému, když přece — kromě užitečného ořechu — nic nevynáší.“

VYNÁŠET, to je okřídlené slovo, které rozhoduje ve Verrières o všem. V tom slově jsou obsaženy obvyklé úvahy více než tří čtvrtin obyvatelstva.

Vynášet je heslo, které rozhoduje o všem v tomto městečku, jež se vám tak zalíbilo. Cizinec, který do něho zavítá, okouzlen krásou svěžích a hlubokých údolí, jež je obklopují, si zprvu myslí, že jeho obyvatelé jsou přístupni kráse: mluví až příliš často o kráse svého kraje: nelze popřít, že si na ní velmi zakládají; ale to proto, že sem láká cizince, na nichž vydělávají hostinští, což oklikou přes obecné přirážky městu něco vynáší.“

Kteréhosi krásného podzimního dne se pan de Rénal, zavěšený do své ženy, procházel po Cestě věrnosti. Paní de Rénal naslouchala sice vážné řeči svého muže, ale sledovala neklidně pohyby tří hošíků. Nejstarší, kterému bylo asi jedenáct let, přibíhal příliš často k zábradlí a dělal, jako by chtěl na ně vylézt. Pokaždé něžně zavolala „Adolfe“ a dítě upouštělo od svého ctižádostivého záměru. Paní de Rénal vypadala na třicet let, ale byla ještě dosti hezká.

„Ten milý Pařížan by toho mohl litovat, “ pravil pan de Rénal uraženě a byl ještě bledší než obyčejně. „Mám u dvora také nějaké přátele...“

Ačkoliv vám chci na dvou stech stránkách vyprávět o venkově, nebudu tak barbarský, abych vás týral rozvláčností a vybranou duchaplností venkovského rozhovoru.

Ten milý Pařížan, který se verriéreskému starostovi tak protivil, nebyl nikdo jiný než pan Appert, jenž si před dvěma dny dovedl vynutit přístup nejen do verriereského vězení a chudobince, nýbrž též do nemocnice, kterou starosta a přední místní statkáři bezplatně spravovali.

„Ale co vám může ten pán z Paříže udělat,“ řekla nesměle paní de Rénal, „vždyť spravujete jmění chudých s největší svědomitostí.“

„Přišel jen proto, aby všechno haněl, a pak o tom bude psát do liberálních novin.“

„Ale vždyť vy je, příteli, nikdy nečtete.“

„Ale člověk přece jen uslyší o těch jakobínských článcích; to člověka rozladí a překáží to v práci pro obecné dobro. Já to faráři nikdy neodpustím.“

3

JMĚNÍ CHUDÝCH

Ctnostný farář, jenž neintrikuje,

je pro vesnici požehnáním.

FLEURY

Verriereský farář, osmdesátiletý stařec, který děkoval svěžímu horskému vzduchu za železné zdraví a pevnou povahu, měl právo kdykoli navštívit vězení, nemocnici, a dokonce i chudobinec. Pan Appert, jenž byl z Paříže faráři doporučen, byl tak chytrý, že přijel do zvědavého městečka přesně v šest hodin ráno. Odebral se ihned na faru.

Když farář Chélan přečetl dopis, který mu poslal francouzský pair a nejbohatší velkostatkář v kraji, pan markýz de la Mole, zamyslil se.

„Jsem starý a mají mě zde rádi,“ řekl si nakonec polohlasně, „neodvážili by se toho!“ Nato se obrátil k pánu z Paříže s pohledem, v němž přes vysoký věk plál posvátný oheň radosti nad krásným, poněkud odvážným skutkem.

„Pojďte se mnou, pane, a neračte před žalářníkem a obzvláště před dozorci chudobince pronášet mínění o tom, co uvidíme.“

Pan Appert pochopil, že má co činit s řádným mužem; šel za ctihodným farářem, prohlédl vězení, nemocnici, chudobinec, vyptával se na mnoho věcí, a přestože dostával podivné odpovědi, nedovolil si nic pohanět.

Prohlídka trvala několik hodin. Farář pozval pana Apperta k obědu, ale ten se omluvil, že musí napsat několik dopisů; nechtěl šlechetného průvodce uvést ještě do větších nesnází. Ke třetí hodině skončili pánové prohlídku chudobince a vrátili se do vězení. U dveří nalezli žalářníka, jakéhosi šest stop vysokého, křivonohého obra; jeho sprostá tvář byla zhyzděna strachem.

„Ach velebný pane,“ pravil faráři, sotva ho uviděl, „není ten pán, co jde s vámi, pan Appert?“

„Pročpak?“ otázal se farář.

„Protože mi pan prefekt poslal včera po četníkovi, který musel celou noc uhánět, nejpřísnější rozkaz, abych nepustil pana Apperta do vězení.“

„Prohlašuji vám, pane Noiroude,“ pravil farář, „že cizinec, který jde se mnou, je pan Appert. Uznáváte, že mám právo vstoupit do vězení v kteroukoliv denní i noční hodinu, v průvodu kohokoliv?“

„Ano, pane faráři,“ pravil žalářník tiše a sklopil hlavu jako buldok, který poslechne ze strachu před výpraskem. „Ale, pane faráři, mám ženu a děti, a prozradí-li se to na mne, propustí mě ze služby; neměl bych potom z čeho žít.“

„I mně by bylo velmi nepříjemné, kdybych přišel o místo,“ pravil dobrý farář a jeho hlas prozrazoval vzrůstající rozčilení.

„To je něco docela jiného!“ zvolal žalářník, „vy, pane faráři, jak známo, máte osm set franků důchodu, pěkný kus úrodné půdy...“

Tyto události, náležitě zveličeny, rozněcovaly již dva dny všechny nenávistné vášně městečka Verrières. O nich právě hovořil pan de Rénal se svou ženou. Dopoledne navštívil s ředitelem chudobince, panem Valenodem, pana faráře, aby mu projevil svou největší nespokojenost. Pan Chélan neměl ochránce; pocítil tedy celý dosah jejich slov.

„Pánové, budu tedy při svých osmdesáti letech třetí farář ve zdejším kraji, kterého sesadíte. Jsem tu už skoro padesát let, křtil jsem skoro všechny obyvatele města, a když jsem sem přišel, bylo Verrières jenom městysem. Skoro denně oddávám lidi, jejichž dědečky jsem kdysi také oddával. Verrières je má rodina, a když jsem spatřil toho cizího pána, řekl jsem si: ten člověk z Paříže je snad opravdu liberál, je jich tam až příliš mnoho; ale jak může uškodit našim chudým a našim vězňům?“

Když se výtky pana de Rénal a obzvláště pana Valenoda, ředitele chudobince, stávaly stále ostřejšími, zvolal starý farář třesoucím se hlasem:

„Tedy dobře, pánové, dejte mě sesadit, zůstanu přesto v kraji. Jak víte, zdědil jsem před osmačtyřiceti lety pole, které vynáší osm set franků. Budu z toho žít. Z platu si stejně nic neušetřím, a snad proto mě vaše vyhrůžka, že o něj přijdu, příliš neleká,“

Pan de Rénal žil se svou ženou velmi šťastně, ale když jí nemohl odpovědět na otázku, kterou mu nesměle opakovala: „Jak může uškodit ten pán z Paříže vězňům?“, byl by se málem rozhněval. Vtom paní de Rénal vykřikla. Její druhý synáček vylezl právě na zábradlí terasy a běžel po něm, ačkoliv se zeď na druhé straně zdvíhala více než dvacet stop kolmo nad vinicí. Ze strachu, aby se dítě nepolekalo a nespadlo, neodvážila se na ně zavolat. Nakonec chlapec, který se smál svému hrdinství, pohlédl na matku, zpozoroval její úzkost, seskočil na cestu a přiběhl k ní. Řádně mu vyhubovala.

Koniec ukážky