Michail Bulgako

Michail Bulgakov se narodil v rodině profesora teologie na Kyjevské duchovní akademii. Vystudoval Lékařskou fakultu Kyjevské univerzity. Roční lékařskou praxi vykonával ve Smolenské gubernii, poté se vrátil do Kyjeva. V roce 1920 zanechal lékařské praxe a věnoval se literární činnosti. Působil jako novinář - fejetonista. Od roku 1923 byl spisovatelem z povolání. Než přesídlil do Moskvy, žil nějaký čas na Kavkaze, pobýval v Tbilisi, Batumi a Vladikavkazu. Dílo tohoto talentovaného spisovatele se však koncem dvacátých let setkalo s negativní reakcí kritiky a cenzury. Jeho prozaická díla nesměla být vydávána, dramata byla stažena z repertoárů divadel. Za těchto okolností se Bulgakov obrátil v dopisech na Maxima Gorkého a J. V. Stalina s žádostí, aby mu byl povolen odjezd do zahraničí, nebo aby dostal možnost pracovat v divadle. Po proslulém telefonním rozhovoru Bulgakova se Stalinem, dostal spisovatel možnost pracovat v Moskevském uměleckém divadle MCHAT. V letech 1930 - 36 zde působil jako dramaturg, scenárista i asistent režie.

Bulgakovovo vrcholné a poslední dílo, které autorovi právem získalo světovou proslulost. V Bulgakovově groteskním mnohavrstevném mystériu se rozvíjí a prolíná více rovin: je stejně tak fantaskním a symbolickým obrazem doby jako realistickým vylíčením dusné atmosféry Moskvy 20. a 30. let, biblickým apokryfem, eschatologickou vizí i ostrou satirou na poměry. Svůj „příběh novodobého Fausta“ začal Bulgakov psát v r. 1929 a poslední úpravy diktoval, už slepý, své ženě pět dní před smrtí roku 1940.

Michail Bulgakov

Mistr a Markétka

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alena Morávková – heirs c/o DILIA, 2013

© Jiří Huslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-23-8

Obsah

Michail Bulgakov

1. NIKDY SE NEPOUŠTĚJTE DO ŘEČI S NEZNÁMÝMI LIDMI

2. PILÁT PONTSKÝ

3. SEDMÝ DŮKAZ

4. PRONÁSLEDOVÁNÍ

5. SKANDÁL V GRIBOJEDOVOVI

6. SCHIZOFRENIE, JAK UŽ BYLO ŘEČENO

7. PODEZŘELÝ BYT

8. SOUBOJ PROFESORA S BÁSNÍKEM

9. KOROVJEVOVY KOUSKY

10. ZPRÁVY Z JALTY

11. IVANOVO ROZDVOJENÍ

12. ČERNÁ MAGIE A JAK BYLA ODHALENA

13. OBJEVIL SE HRDINA

14. SLÁVA KOHOUTOVI!

15. SEN NIKANORA IVANOVIČE

16. POPRAVA

17. BLÁZNIVÝ DEN

18. NEÚSPĚŠNÍ NÁVŠTĚVNÍCI

19. MARKÉTKA

20. AZAZELŮV KRÉM

21. LET

22. V ZÁŘI VOSKOVIC

23. GALA PLES U SATANA

24. ÚNOS MISTRA

25. JAK SE PROKURÁTOR POKOUŠEL ZACHRÁNIT JIDÁŠE IŠKARIOTSKÉHO

26. POHŘEB

27. ZKÁZA BYTU Č. 50

28. POSLEDNÍ DOBRODRUŽSTVÍ DLOUHÁNA KOROVJEVA A KOCOURA KŇOURA

29. OSUD MISTRA A MARKÉTKY JE ZPEČETĚN

30. JE ČAS! JE ČAS!

31. NA VRABČÍCH HORÁCH

32. ODPUŠTĚNÍ A VĚČNÝ KLID

EPILOG

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

„Nu dobrá, a kdos ty?“

„Té síly díl jsem já,

jež chtíc vždy páchat zlo

vždy dobro vykoná.“

GOETHE / FAUST

1. NIKDY SE NEPOUŠTĚJTE DO ŘEČI S NEZNÁMÝMI LIDMI

V dusném jarním podvečeru se vynořili na Patriarchových rybnících dva muži. První byl asi čtyřicátník malé postavy, v šedavém obleku, vykrmený proplešatělý brunet. V ruce žmoulal kvalitní klobouk smáčknutý na placku a jeho hladce vyholený obličej rámovaly nepřirozeně velké brýle s černou kostěnou obroučkou. Druhý byl ramenatý, nazrzlý, střapatý mládenec v kostkované čepici posunuté do týla, v pestré košili, bílých pomačkaných kalhotách a černých sandálech.

První nebyl nikdo jiný než Michail  Alexandrovič  Berlioz, redaktor objemného literárního časopisu a předseda výboru jedné z největších moskevských literárních organizací, krátce zvané MASOLIT (Masová organizace literátů), jeho mladý průvodce pak básník Ivan Nikolajevič Potápka, píšící pod pseudonymem Bezprizorný.

Sotva zapadli do stínu nesměle rašících lip, vrhli se ze všeho nejdřív k pestře pomalovanému stánku s nápisem „Pivo, limonáda“.

Ach ano, zde musíme upozornit na první zvláštnost toho neblahého májového večera. Nejen kolem stánku, ale dokonce ani v celé aleji, která vedla souběžně s Malou Bronnou, nebylo živé duše. V době, kdy se zdálo, že člověk doslova nemůže dýchat, a kdy slunce po tom, co rozžhavilo Moskvu, se kutálelo v suchém bezvlažném kouřmu kamsi za Sadový okruh, nikdo nepřišel pod lípy a nesedl si na lavičku; alej byla liduprázdná.

„Jednu minerálku,“ požádal Berlioz.

„Minerálka není,“ odsekla bůhvíproč uraženě prodavačka.

„A pivo máte?“ zasípal Bezprizorný.

„Pivo přivezou k večeru,“ odbyla ho žena.

„A co tedy máte?“ zajímal se Berlioz.

„Oranžádu, ale je teplá,“ řekla žena.

„Proboha, sem s ní!“

Oranžáda se bohatě žlutě rozpěnila a ve vzduchu to zavonělo jako v kadeřnictví. Literáti se napili a hned začali škytat. Zaplatili a uvelebili se na lavičce čelem k rybníku a zády k Malé Bronné.

Vtom se přihodila druhá zvláštnost, která se týkala výhradně Berlioze. Naráz přestal škytat, srdce se mu rozbušilo a na okamžik se kamsi propadlo. Po chvilce se vrátilo na místo, ale jako by se v něm uhnízdila jakási tupá jehla. Navíc Berlioz pocítil bezdůvodný, ale tak silný strach, že by nejraději vzal nohy na ramena a pelášil z Patriarchových rybníků.

Smutně se rozhlédl kolem; nechápal, co ho tak poděsilo. Zbledlý si utřel kapesníkem čelo a mudroval: Co se to se mnou děje? To se mi ještě nestalo. Srdce zlobí... Asi jsem přetažený... Nejspíš je nejvyšší čas na všechno se vykašlat a marš do Kislovodska...

Vtom zpozoroval, jak mu před očima houstne rozžhavený vzduch a z něho se vynořuje muž podivného vzezření, jakoby utkaný ze vzdušných par. Na malé hlavě měl posazenou žokejskou čapku a byl oblečen do krátkého průsvitného kostkovaného sáčka... Neznámý měřil sáh, ale byl úzký v ramenou a neuvěřitelně hubený, a tvářil se - uštěpačně.

Berliozův život plynul klidně a spořádaně, takže redaktor nebyl na neobyčejné jevy zvyklý. Zbledl ještě víc, vytřeštil oči a zmateně si pomyslel: Není možná!

Ale bohužel bylo to tak. Dlouhý průhledný muž se před ním kymácel ze strany na stranu a nedotýkal se přitom země. Berlioz zděšením zavřel oči. Když je znovu otevřel, viděl, že je po všem. Přelud se rozptýlil, kostkovaný chlapík zmizel a současně tupá jehla vyklouzla ze srdce.

„Fuj tajksl!“ ulevil si. „Představ si, Ivane, div mě z toho horka neranila mrtvice! Dokonce jsem měl něco jako halucinaci... “ Pokusil se o úsměv, ale jeho oči dosud vzrušeně těkaly a ruce se mu třásly. Přesto se pozvolna uklidňoval, ovíval se kapesníkem a pak prohodil veseleji: „No prosím.. .,“ a pokračoval v hovoru, přerušeném pitím oranžády.

Jak se později ukázalo, rozhovor se točil kolem Ježíše Krista. Redaktor totiž požádal básníka, aby napsal velkou protináboženskou poému do příštího čísla jeho časopisu. Bezprizorný poému napsal, dokonce v rekordním čase, ale bohužel Berlioze ani v nejmenším neuspokojovala. Autor vykreslil hlavní postavu Ježíše Krista těmi nejčernějšími barvami, a přesto by měl podle redaktorova názoru celé dílo od základu přepsat. Berlioz právě pronášel obsáhlou přednášku o Ježíšovi, aby zdůraznil hlavní chybu, které se básník dopustil.

Těžko říct, co vlastně autora zradilo - snad jeho vlastní fantazie, nebo naprostá neznalost zpracovávaného tématu. Ježíš v jeho podání byl sice dokonale živý Ježíš, který kdysi žil, jenomže ovšem obdařený všemi zápornými rysy.

Berlioz se pokoušel básníkovi vštípit, že v podstatě není důležité, jaký Ježíš vlastně byl, jestli dobrý, nebo zlý, ale že jde o to dokázat, že Ježíš jako osobnost vůbec neexistoval a všechno, co se o něm vypráví, že jsou pouhé výmysly, prachobyčejný mýtus.

Musíme poznamenat, že redaktor byl člověk sčetlý a ve své přednášce se velmi obratně odvolával na starověké historiky, například na proslulého Filóna Alexandrijského nebo na Josepha Flavia, jemuž se dostalo skvělého vzdělání. Oba se nikdy ani slovem nezmínili o Ježíšově existenci. Berlioz projevil solidní erudici, když mimo jiné sdělil básníkovi, že místo v čtyřiačtyřicáté kapitole patnácté knihy slavných Tacitových Análů, kde se mluví o Ježíšově popravě, je ve skutečnosti pozdější uměle vložená vsuvka.

Básník, který to všecko slyšel poprvé, pozorně naslouchal a upíral na přítele bystré zelené oči, občas škytal a šeptem proklínal oranžádu.

„Neexistuje jediné východní náboženství,“ prohlašoval Berlioz, „kde by nebylo zvykem, aby neposkvrněná panna nepřivedla na svět boha. Když křesané nevymysleli nic nového, stejným způsobem vytvořili svého Ježíše, který ve skutečnosti nikdy neexistoval. Myslím si, že na tenhle fakt by ses měl hlavně zaměřit... “

Jeho fistule se rozléhala v opuštěné aleji a postupně, jak redaktor vnikal do nejodlehlejších končin problému, kam se mohl odvážit jen vysoce vzdělaný člověk, který neriskoval, že si zlomí vaz, dovídal se básník stále více zajímavých a užitečných věcí, mimochodem o egyptském Osirisovi, dobrotivém bohu a synu Nebe a Země, o fénickém bohu Thammúzoví, o Mardukovi a dokonce i o méně známém hrozivém bohu Huitzilopochtlim, kterého kdysi všeobecně uctívali Aztékově v Mexiku. Právě v okamžiku, kdy Berlioz líčil, jak Aztékově hnětli z těsta figurku Huitzilopochtliho, objevil se v aleji první chodec.

Nakonec, kdy se upřímně řečeno ukázalo, že už je pozdě, různé instituce předložily materiály s popisem neznámého. Jejich konfrontace vzbuzuje nutně údiv. Tak v prvním z nich se říká, že zmíněný muž byl malé postavy, měl zlaté zuby a kulhal na pravou nohu. Ve druhém se tvrdilo, že to byl dlouhán s platinovými korunkami a že kulhal na levou nohu.

Ve třetím se lakonicky sděluje, že neměl žádné zvláštní znamení. Musíme přiznat, že ani jediný popis neodpovídá skutečnosti.

Především: popisovaný nekulhal ani na pravou, ani na levou nohu. Nebyl obr ani trpaslík, ale byl jednoduše vysoký. Co se týče zubů - vlevo měl korunky platinové, vpravo zlaté. Na sobě měl drahý šedý oblek a polobotky zahraniční výroby v barvě obleku. Dále šedý baret posazený švihácky na stranu. Pod paží svíral hůlku s černým knoflíkem v podobě hlavy pudla. Hádali byste mu něco přes čtyřicet. Trochu pokřivená ústa. Hladce vyholený. Brunet. Pravé oko černé, levé neznámo proč zelené. Obočí černé, nestejnoměrně posazené. Jedním slovem - cizinec.

Když míjel lavičku, kde seděl redaktor s básníkem, pohlédl na ně úkosem, zastavil se a zničehonic usedl na sousední lavičku, vzdálenou dva kroky od našich přátel.

Němec, blesklo hlavou Berliozovi. Angličan, usoudil Bezprizorný - páni, že mu není horko v těch rukavičkách!

Cizinec přelétl očima činžáky, které vroubily do čtverce rybník. Bylo zřejmé, že tohle místo vidí poprvé a že ho zajímá. Spočinul pohledem na horních patrech, kde se v oknech oslnivě odráželo lomené slunce, které se Berliozovi nenávratně vzdalovalo. Pak pohlédl dolů, do oken zčernalých soumrakem, čemusi se pohrdavě usmál, přimhouřil oči, složil ruce na knoflík hole a opřel si o ně bradu.

„Víš, Ivane,“ vedl dále svou Berlioz, „například výstižně a satiricky jsi zachytil narození Ježíše, syna božího, ale vtip je v tom, že už před Kristem se narodila celá řada božích synů, kupříkladu fénický Adónis, frygický Attis nebo perský Mithra. Stručně řečeno, nikdo z nich se nenarodil a nikdy nežil, ani Ježíš. Chtělo by to, abys místo narození nebo dejme tomu příchodu tří mudrců odhalil nesmyslné zprávy o jejich příchodu. Z tvého podání vyplývá, že Ježíš se skutečně narodil!“

Bezprizorný se pokoušel zbavit vyčerpávající škytavky, zadržel dech, ale výsledkem bylo, že se rozškytal ještě silněji a hlasitěji. Berlioz se zarazil, protože cizinec vstal a zamířil k nim. Oba na něj udiveně pohlédli.

„Promiňte, prosím,“ spustil příchozí s cizím přízvukem, ale nekomolil slova, „že se neznáme, a přesto si dovoluji... Ale předmět vaší učené disputace je natolik zajímavý, že... “

Přitom zdvořile smekl baret. Našim přátelům nezbývalo než vstát a uklonit se.

Ne, bude to spíš Francouz... napadlo Berlioze.

Polák, usoudil Bezprizorný.

Dodejme, že se básníkovi cizinec od počátku ani trochu nezamlouval, zatímco Berliozovi se líbil, nebo spíš, řekněme... ho zaujal.

„Dovolíte, abych si přisedl?“ zeptal se zdvořile neznámý a přátelé mu bezděčně uvolnili místo. Příchozí obratně vklouzl doprostřed mezi ně a okamžitě se vmísil do hovoru.

„Pokud jsem se nepřeslechl, ráčil jste tvrdit, že Ježíš neexistoval?“ zeptal se a upřel na Berlioze levé, zelené oko.

„Ne, slyšel jste dobře,“ ujistil ho tázaný vybraně, „opravdu jsem to tvrdil.“

„Neobyčejně zajímavé!“ zvolal cizinec.

Co ksakru chce? přemítal Bezprizorný a zamračil se.

„A vy jste souhlasil se svým společníkem?“ vyzvídal neznámý a obrátil se vpravo k básníkovi.

„Jsem pro všema desíti!“ přisvědčil Bezprizorný. Rád se vyjadřoval originálně a přitom obrazně.

„Neuvěřitelné!“ zvolal nezvaný společník, bůhvíproč se kradí rozhlédl kolem a pak pokračoval přidušeně: „Promiňte, že se vtírám do vaší společnosti, ale pokud jsem dobře rozuměl, vy dokonce nevěříte ani v Boha?“ Zatvářil se polekaně a dodal: „Přísahám, nikomu to neprozradím!“

„Správně, nevěříme,“ přikývl Berlioz a pousmál se nelíčenému zděšení cizího turisty, „ale o tom můžeme mluvit naprosto svobodně.“

Neznámý se zvrátil na opěradlo lavičky a zeptal se, vlastně spíš zvědavě vypískl:

„Vy jste ateisti?“

„Ano, jsme ateisti,“ přisvědčil s úsměvem Berlioz a Bezprizorný si vztekle pomyslel: Ten se na nás přilepil, panák jeden!

„To je báječné!“ vykřikl podivný cizinec, vrtěl hlavou a střídavě si je prohlížel.

„V naší zemi ateismus nikoho nepřekvapuje,“ vysvětloval s diplomatickou zdvořilostí Berlioz. „Většina našeho obyvatelstva dávno uvědoměle přestala věřit báchorkám o Bohu.“

Neznámý provedl nečekaný kousek: vstal a stiskl překvapenému redaktorovi ruku se slovy:

„Dovolte, abych vám z celého srdce poděkoval!“

„Za co mu děkujete?“ zeptal se Bezprizorný a zamrkal.

„Za velmi důležitou informaci, která mě jako turistu neobyčejně zajímá,“ vysvětloval podivínský cizinec a významně vztyčil ukazovák.

Tato důležitá informace zřejmě na něj opravdu silně zapůsobila, protože polekanýma očima znovu propátral okolní činžáky, jako by se obával, že v každém okně uvidí jednoho ateistu.

Ne, to není Angličan, usoudil Berlioz a Bezprizorný si v duchu řekl: Zajímalo by mě, kde se takhle pocvičil v ruštině! - a znovu se zakabonil.

„Ale smím se vás zeptat,“ pokračoval po chvilce neklidného uvažování cizí host, „co potom s důkazy o boží existenci, kterých je, jak známo, rovných pět?“

„Ani jeden z nich bohužel není věrohodný a lidstvo už je dávno založilo do archívu. Uznejte, že v myšlenkové sféře nemůže existovat ani jediný důkaz o tom, že Bůh je,“ odpověděl s politováním Berlioz.

„Bravo!“ zvolal cizinec. „Bravo! Právě jste doslova opakoval názor všetečného starce Immanuela. Ale víte, co je zvláštní? Že do kořene vyvrátil všech pět důkazů a potom, jako by se chtěl vysmát sám sobě, vytvořil vlastní šestý důkaz.“

„Důkaz Kantův,“ namítl vzdělaný redaktor a pousmál se, „taky není přesvědčivý. Ne nadarmo Schiller prohlašoval, že Kantovy názory na tuto otázku mohou uspokojit pouze otroky, a Strauss se tomu jeho důkazu jednoduše smál.“

Berlioz mluvil a přitom horečně přemýšlel: Kdo to jenom je? A jak to, že mluví tak dokonale rusky?

„Toho Kanta bych za takové důkazy posadil na tři roky do Solovek!“ plácl nečekaně Ivan.

„Ivane!“ šeptl rozpačitě Berlioz.

Ale návrh, aby Kant byl dopraven do Solovek, cizince ani v nejmenším nepřekvapil. Naopak ho nadchl.

„Správně, správně!“ vykřikl emfaticky a zablýskl levým, zeleným okem, obráceným k Berliozovi. „Tam by patřil! Povídám mu tenkrát při snídani: „Profesore, vykoumal jste něco náramně složitého. Jak myslíte, možná že to je chytré, ale nikdo tomu nebude rozumět. Vysmějou se vám.“

Berlioz vykulil oči. - Při snídani... Kantovi? Co to žvaní? prolétlo mu hlavou.

„Nicméně, víte,“ pokračoval cizinec, kterého ani v nejmenším nepřivedl do rozpaků Berliozův údiv, a obrátil se k básníkovi, „odvézt ho do Solovek nepřipadá v úvahu, protože on sám už víc jak sto let přebývá na jiných, značně vzdálenějších místech, než jsou Solovky, odkud není návratu.“

„Škoda!“ popichoval básník.

„Také toho velice lituji,“ ujistil ho neznámý, šlehl po něm pohledem a pokračoval: „Znepokojuje mě jedna otázka: jestliže Bůh neexistuje, kdo tedy, ptám se, řídí životy lidí a vůbec koloběh věcí pozemských?“

„Člověk sám to řídí,“ vyhrkl nasupeně Bezprizorný na tuhle, abych pravdu řekl, dosti zapeklitou otázku.

„Promiňte,“ mírně namítal neznámý, „ale k tomu, aby člověk mohl něco řídit, musí mít přesný plán na určitou minimální dobu. Smím se vás zeptat, jak člověk může něco spravovat, jestliže je zbaven možnosti sestavit plán dokonce i na tak směšně krátkou dobu, jako je například tisíc let, a dokonce vám nemůže ani spolehlivě říct, co se s ním stane druhý den?

Vážně,“ a obrátil se k Berliozovi, „představte si, že kupříkladu vy sám začnete něco řídit, dávat příkazy sobě i jiným a vůbec, abych tak řekl, začnete tomu přicházet na chuť, a najednou... hm... hm... najednou u vás propukne rakovina plic... “  Při těch slovech se sladce usmál, jako by ho myšlenka na rakovinu plic bůhvíjak těšila, „ano, ano, rakovina...,“ zamžoural očima jako kocour a opakoval to zvučné slovo, „a bác, jste vyřízený. Lidi vás přestanou zajímat a budete se starat jenom sám o sebe. Vaši nejbližší vám lžou. Vycítíte, že něco není v pořádku, poběžíte k učeným doktorům, potom k šarlatánům, a možná dokonce i ke kartářce. První, druhé i třetí je naprosto nesmyslné, sám to dobře víte. Všechno nakonec skončí tragicky: ten, kdo si ještě nedávno myslel, že něco řídí, leží najednou nehybně v dřevěné bedně, a když lidé kolem vidí, že už není takový člověk k ničemu, jednoduše ho spálí v peci.

Stávají se i horší věci: někdo se třeba chystá do Kislovodska,“ a cizinec na Berlioze spiklenecky zamrkal, „zdálo by se, že to ani nestojí za řeč, ale nakonec z toho sejde, protože náš hrdina neznámo proč uklouzne a spadne pod tramvaj! Chcete snad tvrdit, že to udělal z vlastní vůle? Není správnější si pomyslet, že se to stalo z vůle někoho zcela jiného?“ A rozesmál se podivným smíchem.

Redaktor pozorně vyslechl nepříjemné vyprávění o rakovině a tramvaji, a začaly ho trápit neklidné myšlenky. Tohle není cizinec... - přemítal - divné individuum... ale dovolte, kdo je to vlastně?

„Vidím, že chcete kouřit?“ oslovil nečekaně neznámý Bezprizorného. „Jakou značku máte nejraději?“

„Vy máte různé značky?“ soukal ze sebe zachmuřeně básník, kterému právě došly cigarety.

„Jakou značku máte nejraději?“ opakoval neznámý.

„Domoviny,“ odsekl vztekle Bezprizorný.

Cizinec okamžitě vytáhl z kapsy pouzdro a nabídl mu se slovy: „Prosím. Domovina.“

Redaktora a básníka tolik nepřekvapilo, že jsou v pouzdře právě domoviny, ale spíš je udivilo samo pouzdro z ryzího zlata nezvyklých rozměrů. Při otvírání se na víčku namodrale a bíle zableskl briliantový trojúhelník.

Každý z našich literátů si pomyslel něco jiného. Berlioz: Ne, přece jen to je cizinec! Bezprizorný: Čert aby ho vzal!

Básník i majitel pouzdra si zapálili a nekuřák Berlioz odmítl. Nejlíp bude, když mu namítnu - sestavoval si v duchu svou řeč – že člověk je smrtelný, to nikdo nepopírá. Ale podstata tkví v tom...

Dřív než to stačil vyslovit, cizinec začal sám:

„Ano, člověk je smrtelný, ale to by ještě nebylo tak velké neštěstí. Horší je, že ho smrt někdy zaskočí, v tom je ten háček. Tudíž nikdo nemůže s jistotou vědět, co ho čeká dnes večer.“

Jak nesmyslně staví otázku... napadlo Berlioze a namítl:

„To už je trochu přehnané. Například já vím víceméně přesně, co mě dnes večer čeká. Samosebou, kdybych šel po Bronné a spadla mi na hlavu cihla...“

„Jenomže cihla,“ přerušil ho přísně neznámý, „jen tak pronic zanic nikdy nikomu na hlavu nespadne. A vůbec, ujišťuji vás, že cihla vám v žádném případě nehrozí. Vy zemřete jinou smrtí.“

„Možná že víte, jakou...,“ vyptával se Berlioz s pochopitelnou ironií a cítil, že se nechává vtáhnout do jakési skutečně nejapné debaty. „Můžete mi to prozradit?“

„Milerád,“ souhlasil neznámý, změřil si ho pátravým pohledem, jako by se mu chystal šít oblek, procedil mezi zuby něco jako: „Jeden, dva... Merkur v druhém domě... měsíc zapadl... šest... neštěstí... večer... sedm...,“ a pak hlasitě a radostně oznámil: „Uříznou vám hlavu!“

Bezprizorný divoce a vztekle vypoulil oči na opovážlivého cizince a redaktor se zeptal s křivým úsměvem:

„A kdo mi uřízne hlavu? Nepřátelé? Interventi?“

„Nikoliv,“ uklidnil ho neznámý, „ruská žena, komsomolka.“ „Hm...,“ zahýkal Berlioz, rozladěný nemístným vtipem, „ale to je málo pravděpodobné, odpusťte.“

„Já rovněž prosím za odpuštění,“ omlouval se cizinec, „ale už je to tak. Ach ano, rád bych se vás zeptal, co hodláte dělat dnes večer. Jestli to není tajemství ...“

„Vůbec ne. Teď zaběhnu domů do Sadové ulice. V deset hodin večer je v MASOLITu zasedání, které řídím.“

„To se nestane,“ odporoval energicky cizinec.

„A pročpak?“

„Protože,“ vysvětloval záhadný společník a přimhouřenýma očima vzhlédl na oblohu, kde nehlučně kroužili černí ptáci v předtuše večerního ochlazení, „protože Anuška koupila slunečnicový olej, a nejen to, dokonce už ho rozlila. Tudíž se zasedání nekoná.“

Po těch slovech pochopitelně zavládlo pod lipami mlčení. „Račte prominout,“ začal po chvíli Berlioz a pošilhával po neznámém, který pletl páté přes deváté, „co s tím má co dělat slunečnicový olej. .. a nějaká Anuška?“

„Asi tolik...,“ vmísil se náhle do hovoru Bezprizorný, který se zřejmě rozhodl vyhlásit cizinci válku, a dodal: „Nebyl jste náhodou někdy v nervovém sanatoriu, občane?“

„Ivane!“ okřikl ho tiše redaktor.

Ale neznámý se ani trošku neurazil, naopak se rozpustile rozesmál.

„Byl, a ne jednou!“ řehtal se nahlas a přitom pokukoval po básníkovi jedním okem, které zůstalo vážné. „Kde já všude nebyl! Škoda jen, že jsem se už nestačil zeptat profesora, co je to schizofrenie. Takže se ho laskavě zeptejte sám, Ivane Nikolajeviči!“

„Odkud znáte moje jméno?“

„Prosím vás, kdo by vás neznal?“ Cizinec vytáhl z kapsy včerejší číslo žurnálu Litěraturnaja gazeta a básník zahlédl hned na první straně svůj portrét a pod ním vlastní verše. Jenže včera by mu takový důkaz slávy a popularity zalichotil, ale teď ne.

„Promiňte,“ řekl a začervenal se, „můžete chvilku počkat? Rád bych řekl svému příteli několik slov.“

„Ó prosím, s radostí!“ zvolal neznámý. „Tady pod lipami je tak příjemně a já ostatně nikam nespěchám.“

„Podívej, Míšo,“ špital básník, když odvedl Berlioze stranou, „tohle není žádný turista, ale špión. Nejspíš nastrčený ruský emigrant, kterého k nám poslali. Požádej ho, ať ti ukáže doklady, nebo pláchne...“

„Myslíš?“ zašeptal poplašený Berlioz a usoudil: Má pravdu...

„Věř mi,“ zasyčel mu Bezprizorný do ucha, „dělá ze sebe hlupáka, aby z nás něco vytáhl. Slyšels, jak mluví rusky,“ a zašilhal na lavičku, aby neznámý náhodou nefrnkl. „Pojď, zadržíme ho, nebo nám zmizí... “

Koniec ukážky