Richard Sobotka

STRNADI NAD STRNIŠTĚM

Příběh studentské lásky v mrazivých 50. letech 20. století

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Poštou přišla pozvánka na třídní sraz.

To už je skutečně padesát let od maturity?

Nesnesitelně vytrvalá Kateřina Mikšová každou pozvánku koncipovala, jako by šlo o prvé připomenutí.

„Tentokrát počítáme i s tvou účastí, Dicku,“ připsala ručně k řádku s mým příjmením Palas.

Co bych tam proboha dělal? U řady jmen křížky. Z těch několika pozůstalých bych poznal možná jednoho, dva – tedy kromě vytrvalé Kateřiny Mikšové.

Už také nebyla, co tenkrát, i když ani před těmi lety nebyla žádnou kinohvězdou. Spolehlivá ona byla, to ano. Pro jistotu ještě zatelefonovala.

„Proč tys vlastně Dicku za celá leta ani jednou nepřišel?“

Proč, proč…

Život je děsně komplikovaný. Někdy přemýšlíme, jaký má vlastně smysl. Za bezměsíčné noci hledíme na oblohu posetou hvězdami, nepatrní, neodvažujeme se odhadnout jejich počet, neschopni určit jejich počátek, mechaniku pohybu v bezbřehém prostoru a ani vytušit dno propasti, kde končí, pokud vůbec nějaká propast existuje.

Připomínají lidský život…

Život, který nám byl přidělen losem, je pro každého premiéra. Jediné představení. Nelze ho zopakovat ani pro velký úspěch, ani když jsme ho totálně zpackali.

Každý lidský život je také zároveň derniéra. Šum rozpačitého potlesku, když opona padá, je definitivní tečkou za představením.

Žijeme takový život, jaký je nám přisouzen.

Zasloužili jsme si ho vůbec?

Snad – ano, snad – ne.

Pozvánka na třídní sraz zrádně přede mnou otevřela vír onoho dávného času, kdy jsme dychtivě čekali na okamžik, kdy už konečně budeme dospělí.

Jednoho odpoledne v třiapadesátém roce, tehdy ještě dvacátého století, jsem si krátil cestu strništěm přes nedávno pokosené obilné pole. Kosy přestaly zvonit. Snopy už byly svezeny, klasy vymláceny, zrno pročištěno, roztříděno a napytlováno. Zbytky obilných stébel při každém došlápnutí chrastily, jako když se lámou přesušené kosti. Sluneční přísvit hnal jejich stíny rovnou pod podrážky bot.

Zvlněná krajina se smyslně vlnila. Na mezích a lukách pořád ještě zůstávalo dost zeleně, ale prostor už nasákl pastelovými barvami pozdního léta. A také tak voněl.

Cosi mne přimělo zvednout oči.

Na nedaleké vyvýšenině jsem zahlédl dívčí postavu.

Terezka!

Nemohlo být pochyb.

Jak mohla tušit, že si cestu zkrátím právě tudy, přes strniště?

Měkké večerní paprsky oranžového slunce jí zprůsvitněly letní šaty do rozostřeného stínu, zvýrazňujícího její postavu. Vždycky se mi líbila, ale takto jsem ji miloval nejvíce.

Také mne zahlédla.

Šťastně rozesmátá rozpřáhla ruce, rozeběhla se a jako by se při tom trochu vznášela.

Spěchal jsem jí v ústrety.

Už jen několik posledních kroků scházelo – rozplynula se.

Prudkým pohybem, když jsem se ohlédl, kam zmizela, jsem vyplašil hejnko strnadů. Vzlétli s hlasitým brknutím nad strniště – jako by vítr smýkl náručí suchého listí – a zapadli do nedaleké houštiny.

Takto jsme se po maturitě rozletěli, čas nás rozprášil, poztráceni ve velkém světě, po kterém jsme tak vytrvale toužili.

Sbíral jsem po mezích poslední květy léta.

O chvíli, až budu míjet hřbitov, položím prostou kytičku Terezce na hrob.

Z meziříčského gymnázia jsem se pokaždé vracel domů do Závišic vlakem, pak ještě kus cesty pěšky od nádraží k našemu už trochu ošuntělému domu. Klíč jsem neměl a ani nepotřeboval. Stačilo protáhnout ruku malým okénkem, vlastně spárou po odštípnuté desce, a posunout hašpu, která dveře jistila zevnitř.

Slepice vyskočila z hnízda, právě snesla vejce, s hlasitým kdákáním se mi prosmekla mezi nohami. Kdesi na půdě harašila kočka. To byly jediné zvuky jinak prázdného a jakoby mrtvého domu. V kuchyni se hlasitě rozléhaly ozvuky mých kroků. Kdysi tady bylo živo, ale když se sourozenci rozlétli do světa, už jen jakási syrovina čišela ze zvolna chladnoucího domova.

Na stole svítil cár utržených novin. Na jejich okraji tužkou napsáno kostrbatým písmem: Jsme na Zelénkovém. Zelénkové bylo naše pole až pod horami, dobře půl hodiny cesty daleko.

Skoro pokaždé to tak bylo.

Zapnul jsem stařičké rádio značky Philips, které soused, sedlák Hrabák, nějaký rok po válce daroval ve slabé chvilce jako nefunkční křáp staršímu bráchovi Adamovi. Ten se učil elektrikářem, vyznal se. Odstranil mezi elektronkami neuspořádaný spletenec potrhaných a rozkousaných hadérek a vláken myšího hnízda, vyfoukal stébla sena a prach. Kus drátu napojil do anténní zdířky, uzemnění propojil se železnou tyčí, zapíchnutou zvenčí domu v zahrádce do země. Pak cvakl páčkovým vypínačem. Nažloutlé okénko ladicí stupnice se rozsvítilo. Po chvíli, když se lampy nažhavily, ožil velký reproduktor hlasem, pak i hudbou. Matný zvuk prostupoval celou kuchyní.

Bylo to mnohem lepší, než když nejstarší brácha Ondřej v prvých hodinách svobody po přechodu fronty ladil krystalku. Ve sluchátcích se jako vzdálené snění uprostřed hlubokého spánku ozvaly pražské zvony. Pak ještě slova hlasatele, když volal na pomoc Praze – my jsme si o tom čase už několik hodin užívali svobody, ale v hlavním městě se pořád ještě bojovalo. Nejmladší brácha Vojtěch neopatrně zavadil o páčku ladění, hrot poskočil na krystalu, hlas zmizel, ozvěna pražských zvonů se vytratila. Už jenom slabé praskání ve sluchátcích zůstalo. Svět mimo kuchyň, světnici, síň, chalupu, dvorek, most přes potok Závišku a dědinu Závišice zase přestal existovat.

Vzal jsem si k jídlu krajíc chleba a hrnek mléka. Jako obvykle, tak jako vždycky. Beztak nic jiného nebylo.

Po stole jsem si kutálel s duhovou kuličkou. Skleněnka se mne držela od dětství. Kolikrát už jsem ji ztratil, pak zapomenutou v kterési kapse zase objevil. Barevné hliněnky se dávno otloukly, poztrácely, vzácná duhová kulička mi zůstala věrná. Věřil jsem, že mi přináší štěstí.

Chodil jsem na meziříčském gymnáziu do třeťáku. Známky nic moc, střídavě oblačno, většinou se mi dařilo prolézt s odřenými zády.

Když toho dne krátce po odpoledni skončilo vyučování, lákal Miko: „Co děláš odpoledne, Dicku? Nejdeš s námi na basket?“

V části třídy, která navštěvovala jazyk anglický, si mne spolužáci pojmenovali, sám jsem pořádně nevěděl proč, jako Dicka. S tím se nedalo nic dělat. Málem každý měl nějakou přezdívku. I kantoři.

V atletice a basketu jsem byl docela dobrý. I bez tréninku. Odpoledne nám byla školní tělocvična k dispozici. Po odehraném zápase, zpravidla vítězném, se gang třídních ramenáčů přesunul do hospody U krocana. Vedli u piva silácké řeči, chvástali se úspěchy u spolužaček a pomlouvali je, hráli si na dospělé chlapy.

„Dnes to nejde,“ krčil jsem rameny.

Jako bych měl dojednanou schůzku s anglickým atašé.

Málo kdy to šlo, vlastně skoro vůbec nikdy. Pořád byla doma nějaká nutná práce.

Jen co jsem se vrátil z meziříčského gymnázia domů, našel jsem v kuchyni na stole lístek se vzkazem: Jsme na Zelénkovém.

Tohle ti městští floutci neznali. Neměli potuchy, co obnáší denně dojíždět vlakem na gympl, co znamená žít v Závišicích.

Vypnul jsem šepot obstarožního rádia Philips. Zastrčil duhovou kuličku do kapsy.

Vlekl se chodníčkem podél potoka dva kilometry pod hory na Zelénkové, kde rodiče sklízeli z úzké rolky podzimní úrodu.

V roce 1950 jsem chodil do prváku. Cestou do školy jsem vždycky na chvíli postál na prvním nástupišti meziříčského vlakového nádraží. Nikdy předtím a ani nikdy později jsem neviděl tak velkou mapu, jaká se tam toho roku v září objevila. Byla na ní vyobrazena jižní část Korejského poloostrova. Kdyby v té samé velikosti měla být znázorněna celá Korea, museli by přistavět budovu nádraží nejméně o dvě podlaží. Neustále byl pohotově ajziboňák z modré armády železničářů s dvojákem žebříkem, přemístit na mapě vlaječky vítězné Kim Ir-senovy národně osvobozenecké armády. Posunoval je jižněji, stále jižněji, až pohltily města Kimchon, Rin, Jangsu, Phohang a potom i Kawangju. Už to vypadalo, že konečně padne i Pusan a vojska mezinárodních agresorů, maskovaná hlavičkou OSN, ale pod velením generálů USA, těch skunků imperialistických, konečně budou vržena do teplých vln japonského moře. Bylo to otázkou snad už jen několika hodin, nanejvýš dnů, kdy se tak stane. Ale když se listí stromů začalo barvit podzimem, cosi se zadrhlo. Dvoják žebřík už nestál pohotově připravený, nikdo z modré armády nebyl na blízku. Vlaječky na frontové linii ustrnuly.

„Na co zíráš?“

Nedaleko se na peróně zastavila Terezka.

„Jen tak,“ povídám.

Pustil jsem z očí mapu, posetou bojovými vlaječkami, na Terezku bylo přece jen pěknější podíváníčko.

„S takovou přijdeš pozdě do školy,“ varovala.

Vykročili jsme společně. Cestou jsem Terezku pořád trochu okukoval.

Zvláštní…

Mapy korejského poloostrova na vlakovém nádraží si všimnu, ale o Terezce, která také pocházela ze Závišic a ve stejné třídě seděla jen o tři lavice dál u okna, nevím zhola nic.

Podzim stále šílel barvami. Stromy ještě nestačily poshazovat listí, když obrovská mapa jižní části Korejského poloostrova z prvého nástupiště železničního nádraží náhle zmizela. Zase to byla jen špinavě šedá zeď. Nikdo nic nevysvětlil. Vojíni, poručíci a kapitáni modré železniční armády se tvářili jakoby nic.

Nedozvěděli jsme se, že Pusan mírová armáda Kim Ir-sena neovládla. A už vůbec ne, že se velení imperialistické armády ujal americký generál Douglas MacArtur a v listopadu toho samého roku zahnal vojáky mírumilovné lidově demokratické Koreje až na hranici s Čínou. Ani to jsme se nedozvěděli, že protiofenzíva pobratimů, spolu s čínskými dobrovolníky, zahnala už v lednu následujícího jedenapadesátého roku Američany a jejich spojence zpět na jih až pod Soul. Ani to, že se v květnu téhož roku fronta nakonec ustálila na osmatřicáté rovnoběžce, kde zmrtvěla na dalších více jak šedesát let. Nic z toho se k nám nedoneslo. Pouze jsme se dozvídali o úspěších severokorejského pracujícího lidu pod vedením jasné hvězdy Kim Ir-sena.

Pospíchali jsme. Terezce rychlou chůzí zrůžověla tvář. Souhvězdí pih na lících a kolem nosu zvýraznělo.

„Co děláš odpoledne?“

Ptal jsem se Terezky, jako bych si mohl vybrat mezi basketem a posezením s gangem třídních ramenáčů v hospodě U krocana, jako by mne doma na kuchyňském stole nečekal na útržku novin tužkou psaný vzkaz: Jsme na Zelénkovém.

Terezka se usmála, neodpověděla.

Tehdy jsem začal tušit, možná už jsem to věděl, že Terezka je moje, moje navždy a že ji nikomu nedám.

Toho dne nás čekala písemka z latiny. Komplet jsem ji opsal od šprta Roberta, který neuznával horší známku, než za jedna. Všecko musel mít tip ťop, v hlavě i na papíře. Napsanou ji měl za patnáct minut, pak dalších dvacet minut vše opravoval a přepracovával.

Dostal jsem písemku z latiny za dvě, protože jsem od Roberta obšlehnul téměř bezchybnou první verzi. Kdežto Robert měl písemku za tři mínus, neboť při těch nekonečných opravách nasekal řadu zbytečných chyb. Ten se divil, že já, který jsem v latině prolézal jen s notnou dávkou štěstí, a vždy pouze se čtyřkou, mám najednou z písemky lepší známku než on!

Robert, jak pořád nemohl přijít té věci na kloub, měl otrávený celý den. Zase jen šprtal a šprtal. Ani basket hrát nechodil, pořád šprtal – takto se časem prošprtal až do diplomatických služeb.

Kdežto mne po ukončení gymplu, i přes nečekanou dvojku z latinské písemky, slupla na věčné časy fabrika.

Na okraji novin stálo tentokrát kostrbatým písmem inkoustovou tužkou napsáno: Jsme v Háji.

Háj byla dolinka na opačném konci vesnice. Také nejméně půl hodiny daleko. Na horní hraně prolákliny rolka: jednou řepa a kvaky, zelí a mák, podruhé brambory. Motyky pokaždé zvonily o kamení, kterého bývalo ho víc než brambor. V prohlubenině mokřadina. V úzkém potůčku se drželi raci velcí jak mužská dlaň. Dali se ošálit stéblem trávy a jen co sevřeli klepeto, už byli naši, už jsme je vytahovali.

O každém podzimu právě tady jako první vykvetly ocúny.

Kravku bylo možné v Háji nechat v poklidu pást, neměla kam utéct do škody, roklinku lemovaly poměrně strmé svahy. I tak ji bylo potřeba alespoň jedním okem stále hlídat, aby nešlápla do rozměklé půdy kolem potůčku. Už se stalo, že zapadla až po koleno. Byla to pak s ní smykačka dostat ji ven.

Od čtyř let jsem měl krávu na krku s pasením. Jak jsem ji nenáviděl! Starší brácha Adam byl pan elektrikář, robotit na poli a starat se o krávu bylo pod jeho úroveň.

Akorát to bylo na pasení strakaté krávy příjemné – když měla konečně dost, ulehla k patě svahu. Přitulil jsem se v chladném podzimním večeru k jejímu hřbetu, bosý, v krátkých kalhotách a tenké košili se hřál jejím mohutným tělem.

V pětapadesátém, dva roky po odchodu z gymnázia, jsem narukoval na základní vojenskou službu. To už jsem druhým rokem pracoval v Tesle. Čekaly mne v kasárnách dva roky obrany socialistické vlasti. Poddůstojnická škola, šarže desátník, radista druhé výkonnostní třídy, vzorný voják. V šestapadesátém už jsem patřil mezi mazáky. Milovice – kompletní divize se všemi armádními složkami, obrovská kasárna, obrovský výcvikový prostor i s letištěm. Služba na štábu divize u protivzdušné obrany státu. Tři desátníci jsme přijímali morseovkou ciferné údaje o pohybu letadel. Číslice pípáním morseovkou jen hrčely. Zakreslovali jsme na průhlednou desku s obrysy republiky souřadnice vzdušných cílů. Nejednou se stalo, že cizí výzvědný letoun si to stříhl ze západního Německa přes naše území do Rakouska. Svištěl takovou rychlostí, že jsme kolikrát nestačili zvednout telefon, zavolat na velitelství, vyvolat poplach. I kdyby, letěly ty mrchy šíleně vysoko. Migy s mnohem nižší dostupnosti by je vůbec nedostaly na dostřel palubních zbraní. A protiletadlové rakety vzduch–vzduch a země–vzduch tehdy ještě neexistovaly.

Ani jsme netušili jak křehký byl v té době mír.

Když na podzim toho roku šestapadesát nastoupili prezenční vojenskou službu bažanti, namísto buzerace základního výcviku v přijímači je šupli rovnou páskovat ostré náboje. Vypukly maďarské události. V autoparku ve dne v noci hrčely nabíječky akumulátorů. Motory aut a tanků musely být stále nahřáté na provozní teplotu. Co chvíli jsme čekali rozkaz vyrazit směr Budapešť. Po dvou měsících se svět zklidnil a znormalizoval. Bažanti konečně opustili muniční sklady, nastoupili k základnímu buzeračnímu výcviku a politickovýchovné přípravě uvědomělého vojáka socialistické vlasti.

My tři ve službě na divizní hlásce jsme dál pilně zakreslovali vzdušné cíle a občasné narušitele vzdušného prostoru nad republikou.

Jednou nám pochyběla růžová pálenka, kterou Florovi Banásovi v každém balíku posílali příbuzní ze Slovenska. Jindy flaša přicházela pravidelně co měsíc, ale s maďarským vzrušením jsme buď pili víc, nebo haprovala pošta mezi Žitným ostrovem a Milovicemi. Růžová kořalka byla dobrá pijatyka, sladká a nebrněla po ní hlava. Jenže nám došla a další zásilka nebyla v dohledu.

Během jednoho vojenského cvičení, které se konalo několikrát do roka, jsem v radiovoze přijímal šifrovanou zprávu. Ale ten skunk vysílající radista, usazený kdesi v prostoru, jel morse značky jak namydlená koza, nestačil jsem je pochytat a zapsat. Pořád jsem mu hlásil: as – jako čekejte, pomalu, opakujte… Blbec to zase oddrmolil, jako kdyby mu nad hlavou visela atomovka. A když jsem tu zprávu-nezprávu konečně předal… „Soudruhu majore…,“ beztak už bylo pozdě. Pomyslná atomovka dopadla. A křachla právě na naše vojenské uskupení. Byli jsme imitací té hnusné bomby, co měla premiéru v Hirošimě a reprízu v Nagasaki, rázem dočista vyřazeni z dalšího boje. Mrtví. No co co, s tím se ve válce počítá. My z epicentra exploze jsme byli započítáni do plánovaných ztrát a jako takoví jsme jeli na exkurzi do Babiččina údolí a na zámek Kuks. Ti jen zamoření museli pobíhat v atomkeckách a podstupovat odmoření. Proklínali nás a nadávali do zkurvenců zajebaných. Moc jsem nevyskakoval, aby se neprolátlo, že právě já jsem zavinil pád atomovky.

Za celé dva roky jsem coby vzorný voják dostal jediný opušťák na tři dny. Doma jsem se trochu toulal. Z brány fabriky národního podniku Tesla jsem zatelefonoval na své bývalé pracoviště do elektronické laboratoře, jestli tam se mnou počítají i po návratu z vojny. Řekli, že jo.

Když jsem se vrátil z potulky domů, ležely v kuchyni na stole noviny. Na jejich okraji bylo inkoustovou tužkou kostrbatým písmem napsáno: Jsme na Zelénkovém.

Dějepisář profesor Méďa měl právě přednášku o organizaci římských vojenských útvarů, strategii a technice boje, čímž si Římané podmanili celý tehdy známý svět. Pouze na severu se jim nepodařilo ovládnout polodivoké kmeny barbarů, které se specializovaly na partyzánskou válku. Méďa vždycky vyprávěl o římských legiích a jejich kohortách s takovým zaujetím, jako by se těch bojů sám zúčastnil, nebo jim dokonce velel.

Přednáška zdaleka ještě nebyla u konce. Do skončení hodiny scházelo něco přes deset minut. Těch několik studentů ze třídy, které válčení starých Římanů v Méďově podání zajímalo, mělo šanci dozvědět se, jak bylo zničeno Kartágo.

Když tu ze čtvrté lavice u okna vstala Veronika, ladným krokem přeťala trasu neustálého putování profesora dějepisu během přednášky po třídě sem a tam, tam a sem…

„Promiňte, soudruhu profesore.“

A cosi mu pošeptala do ucha.

Méďa ukončil přednášku uprostřed věty, usadil se za katedru, podepřel bradu a zavřel oči. Vypadal, jako by dospával prohýřenou noc.

Veronika byla po všech stránkách klasa. Chytrá. Hezká. Dobře vytvarovaná. Vůbec se nemusela učit, jí stačilo poslouchat na jedno ucho a všechno měla za jedna. Bohaté vlasy jí v kudrlinkách tvořily kolem oválné tváře svatozář. Také politicky se držela na výši, jak se tehdy ve dvaapadesátém po mládeži žádalo. Jako členka okresního výboru Československého svazu mládeže měla v mnohém rozhodující slovo i na gymnáziu. Dokonce i ředitel naší vzdělávací instituce, doktor Mikolášek, ji zval na porady profesorů, také se s Veronikou o lecčems radil.

Veronika ladně vyskočila na stupínek u tabule a zatleskala, aby zjednala klid.

„Sovětští komsomolci mají nejen výborné prospěchové výsledky, ale v mimoškolním čase také pomáhají národnímu hospodářství, kde je to právě třeba.“

Třída ztichla. Římské legie byly rázem zapomenuty. Všichni s napětím očekávali, co přijde dál.

„Ani my, svazáci zdejšího gymnázia, se nenecháme zahanbit. V Dolním Bartošově potřebují po kalamitní těžbě vypomoct se zalesněním. Hlásí se někdo na nedělní brigádu dobrovolně?“

Nehlásil se nikdo.

„Sraz je o půl osmé na vlakovém nádraží. V osm nás bude čekat lesník. Smrkové sazenice a nářadí, všechno je na místě. Nezapomeňte si vzít svačinu. Brigáda končí ve dvě odpoledne.“

Nebylo o čem diskutovat.

Hned pak zvonilo na konec hodiny.

Profesor dějepisu Méďa se podškrábnul do třídní knihy. Aniž by vyžadoval vzdání pocty povstáním žáků během odchodu, šouravě třídu opustil.

Dokonce ani gang třídních ramenáčů se vůči lesní brigádě nezmohl na odpor.

„Namísto smradu ze zakouřené putyky se jednou nadýcháte čerstvého lesního povětří, bando,“ prohlásila Jana, přezdívaná Tica.

Přezdívku Tica získala, když jednou v hodině ruského jazyka procítěně recitovala báseň Tica letajet, tica zpivajet… Proto Tica.

Té bylo hej, měla kalamitní svah přímo v místě bydliště, pouhých dvě sta metrů od rodného domu.

Než se třída vzpamatovala, odzvonilo konec přestávky. Určitě ji školník zase o pár minut zkrátil.

Do třídy se nahrnul maličký profesor, přezdívaný Pipin Krátký.

„Sednout! Sednout! Sednout!“

Bude přednášel mineralogii. Nikdo jeho předmětu nerozuměl a měli jsme tušení, že možná ani on sám.

Cestář Šimic se opíral o rozviklanou branku před svou pofiderní chaloupkou. Jen dvě místnůstky a kůlna na dříví. Suchý záchodek už stál na obecním pozemku. Věčně kvůli té boudičce, spárami mezi deskami bylo vidět na celou vesnici, byly problémy. Na malou i velkou tam sice Šimicovi chodili, protože už na to měli za ta leta vychozené právo, ale o jímku ať se postará obec, vždyť zařízení stojí na veřejném pozemku. Jenže obec se zdráhala vzít si na bedra odstraňování ryze soukromého produktu, jakým fekálie rodiny cestáře Šimice nezpochybnitelně byly. Obec zařízení nevyužívala. Navíc ta chatrná stavba, vystrčená směrem k hlavní cestě, vesnici hyzdila. Jenže postavit ji jinam nebylo lze, pozemek kolem cestářovy chaloupky byl tak akorát na jednu kopretinu, ani pro planou švestku tam už nezbylo místo. Tak se ten spor o kadibudku táhl leta a leta, ale po únoru osmačtyřicátého roku už ne.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem.

I když to nebylo vysloveně nařízeno, ale jen tichou poštou doporučeno, bylo radno cestáře Šimice zdravit. Ještě nedávno se před každým hrbil on a už zdálky uctivě třepal placatou čepicí. Tehdy byl rád lopatě a těm několika hromádkám štěrku kolem cesty, kterým zahazoval výtluky, aby se formanům nepolámala u vozů kola. Teď to byl on, kdo vytyčoval smělé zítřky.

„Postavíme kulturní dům, největší a nejkrásnější z celého okresu,“ halasil během veřejného zasedání.

„Kde na to vezmeš peníze, chytráku?“

„Brigádnicky.“

„Kde vezmeš stavební materiál?“

„Rozbouráme kostel. Tmářství podporovat nebudeme. Žijeme v nové, moderní době, máme před sebou jasné zítřky.“

Jasných zítřků a kulturního domu se Závišice nedočkaly. Kostel stál dál, ale je pravda, chátral. Ani tolik lidí už do něho nechodilo, jako dřív. Někteří do kostelíčka raději potajemku přes pole a les do sousední vesnice, jiní třeba vlakem až do okresního města, jen aby je neměl cestář na očích.

„Co děláš?“ zeptal se Šimic.

„Chodím do Meziříče na gympl,“ řekl jsem popravdě.

Podezíravě si mne prohlížel.

„Co vaši?“

Musel to vědět, přesto se zeptal.

„Otec zedničí ve fabrice, matka chodí do jézédé.“

Kdyby se mne zeptal, kolik jsme měli před kolektivizací polností, nedokázal bych mu odpovědět. Stejně jako o pár let později během základní vojenské služby nadporučíkovi Vařechovi, který se z dělnických kádrů rekrutoval na veliteli roty. Když se mne během pohovoru zeptal, kolik jsme měli polností, jako pro záznam do kádrových materiálů, krčil jsem rameny.

„Dva hektary? Pět?“ zkoušel mne.

Nedokázal jsem odhadnout jakou plochu hektar obnáší, nikdy mne taková věc nezajímala. Zelénkovo, Háj, Hačov. Na práci sakramentsky hodně, ale proti opravdovým sedlákům jen takový příštipek.

„Napíšeme hektar,“ ukončil nadporučík Vařecha mou bezradnost.

Pokrčil jsem rameny, mohl klidně napsat třeba sto hektarů, nebo jeden ar, necítil bych se o nic víc bohatší ani chudší.

Cestář Šimic se opíral o plot, pozoroval mne ostřížím zrakem kádrováka.

„Záhumenek máte,“ připomněl.

Proč se sakra ptá, když to ví. On záhumenky lidem přiděloval. Ty hrby kolem potůčku, které byly sedlákům jen na obtíž a které ani jézédákům nestálo za to obdělávat. Proč to nezhabali sakumprásk všechno, štvalo mne, celou tu nekonečnou dřinu. I s tou kravkou, pro kterou jsme teď museli vláčet trávu v baťůžku a na trakaři bůhví odkud. Někdy i ukrádat z jézédáckého, ani jsme se za to nestyděli, když teď bylo všechno všech. Teď už lidé neukrádali trávu po hrstičce z cizí meze, mezí nebylo, kradlo se po náručích ze společného. Matka dál musela robotovat na poli, za den odpracovala dvě jednotky, jedna jednotka jedna koruna. Později koruny dvě. Prvé dny po zavedení kolektivizace si ještě pamatovala, kde se její políčko původně nacházelo, ale po nějakém čase už nedokázala určit, kde ubíhaly meze. Mezí zkrátka nebylo.

„Nezapomeň,“ připomínal cestář Šimic. „Potřebujeme nejen zdatnou a vzdělanou mládež, ale také mládež uvědomělou. Ve Svazu mládeže jsi?“

Přikývl jsem. Tam musel být dobrovolněpovinně každý. I to měl zaznamenáno v mých kádrových materiálech, přesto se zeptal, jemu šlo o to připomenout ten fakt hlavně mně.

„Noviny čteš?“

Jednoduchý kádrovácký trik. Kdo nečte noviny, není uvědomělý.

Noviny nám pročítala Veronika třikrát týdně během třídní desetiminutovky o hlavní přestávce a jednou týdně prostřednictvím školního rozhlasu v průběhu vyučování.

Konečně jsem došel až domů. Noviny sice na kuchyňském stole ležely, ale lidovecké, na jejich okraji tentokrát nic zaznamenáno nebylo. Už žádné Zelénkové, Háj, Hačov, Pahrbky. Všecky lepší rolky, ale také bažiny a písčiny, spolykala kolektivizace.

Ukrojil jsem si krajíc chleba a nalil hrnek mléka. Zapnul jsem stařičké rádio značky Philips. Šeptalo budovatelské písně. Pak už jsem jen tak seděl. Ale pořád jsem měl pocit, jako by mi cosi scházelo.

Tica měla pravdu. Vzduch v Dolním Bartošově byl jako zvon, omamně voněl jehličím a pryskyřicí.

Svah pro zalesnění připomínal střechu chalupy. Lesák přiděloval nářadí, rozdával smrkové sazenice. „Motyky, až skončíte, dejte zpátky do boudy,“ přikázal. Víc se nestaral. Šel do kostela a hned potom do hospody. Všechno další ponechal na naší inteligenci.

Les v těch místech vyrostl po letech i přes náš zalesňovací amatérismus docela pěkný.

Uprostřed práce se postavila Veronika na jeden pařez, rozpřáhla ruce a zvolala jasným hlasem na nás, co jsme vždy zůstávali o něco pozadu: „Je krásné, být něčím užiteční!“

Byla na ni nádherná podívaná, když dirigovala naši současnost a vytyčovala, kudy kráčet k jasným zítřkům. Veronika byla prostě extra klasa.

Nikdo na její zvolání nereagoval. Jenom ten věčný průšvihář Ben se trochu víc přikrčil k jehličím provoněné kamenité půdě a zahuhlal do pichlavých štětin smrčku, který právě strkal do země: „Jdi do prdele!“ Během dopoledne mu v Meziříčí utekl jeden fotbal, odpoledne stihne z dalšího mače sotva pár závěrečných minut.

O polední přestávce jsme porůznu seděli na pařezech, každý jedl, co si přinesl. Měl jsem v lahvi od sodovky s patentním uzávěrem čaj a v novinovém papíře krajíc chleba. Slunce šajnilo. Udělali jsme si pohodlí. Bylo nám, budoucím doktorům, inženýrům, učitelům, vojákům, a jednomu tajně vysvěcenému farářovi, fajn.

„Jednou by o nás měl někdo napsat, v jaké skvělé krásné době a žijeme,“ vzdychla Veronika.

„Tady Dick o nás natočí film,“ řekla Gabi.

S tím mým filmováním to mělo zádrhel hned od samého začátku. Na filmovou fakultu jsem si sice podal přihlášku, lákala mne kamera, tam ale vyžadovali k přijímačkám ukázky vlastních prací, zkrátka fotografie. Vlastnil jsem akorát primitivní fotoaparát značky Pionýr, formát šestkrát devět, dvě clony, dva časy, ruční převíjení. Temnou komoru nahradila šatnová skříň. Nádoby na vyvolávání filmu a fotografií, na jejich praní a propláchnutí, vymáchání v ustalovači a další vyprání, mi posloužily hrnce z matčiny police. Očarovaný přírodou jsem běhal po poli a lese a práskal obrázky. Dvanáct snímků se minulo, ani jsem nevěděl jak. Miniaturního zajíce, poskakujícího mezi brázdami, jsem na fotočce nenašel, kostel byl moc tmavý, ostatní snímky rozmazané.

„Třeba za rok to zkusíš znovu,“ utěšoval mne třídní Kučera.

Oba jsme až moc dobře věděli, že už žádné znovu za filmovou kamerou nebude.

„Vole Dicku, příští týden hrajeme basket proti stavebňákům, tak si nic neplánuj,“ křikl Laco.

Stavební průmyslovka a gymnázium, dvě školy postavené vedle sebe, věční rivalové, výsledky v basketu padesát na padesát. Po každém mači posezení v putyce U krocana. Každá parta seděla zvlášť. Povětřím poletovaly štiplavé poznámky. Tečkou za vším byla tradičně rvačka.

Po přestávce už se nikomu do práce se zalesňováním svahu nechtělo. Jako první se vytratil průšvihář Ben. Téměř současně s ním gang třídních ramenáčů, ale zdrželi se v místní putyce a měli pak co dělat chytit večerní spoj. Vytráceli se i další.

Zbylí jen tak seděli. Pouze Veronika ještě píchala smrčky do země kdesi v horní části stráně.

Tica zasněně hleděla do zvlněné krajiny.

„Co budeš jednou dělat ty?“ zeptal jsem se jí.

Tica krčila rameny. Nakonec také uvízla ve fabrice, v konstrukci u rýsovacího prkna. Majka, Luca, Valeš a Mirďa zakončili vzdělání jako lékaři. Robert diplomatické služby. Ben důstojník armády. Ostatní jako inženýři stavaři, kantoři. Uvědomělá Veronika vědecká dráha na bázi matematiky.

Nenapadlo mne zeptat se, čím by chtěla být Terezka.

Terezka se opírala zády o pařez, mhouřila oči, jako by se pokoušela dohlédnout za vzdálený obzor.

Později, když už byl náš vztah důvěrnější, jsem si ji dobíral.

„Z tebe bude jednou moc pěkná babička.“

„Já nikdy nezestárnu,“ odpověděla s jakousi jistotou, které jsem nerozuměl.

Tehdy na prosluněné stráni, kterou jsme brigádnicky zalesňovali, jsem ještě vůbec netušil, že jednou spolu budeme brouzdat rozkvetlou loukou.

Čím vlastně chtěla Terezka jednou být? Nejspíš – učitelkou.

Při zpáteční cestě ze zalesňovací brigády nás do odpoledního vlaku usedlo jen několik. Už jsme nehovořili o tom, čím kdo bude. Aniž jsme to tušili, karty byly dávno rozdány. Jen jsme nevěděli, jestli se při jejich rozdávání nefixlovalo.

Dva roky po válce povětří pořád ještě trochu čpělo střelným prachem. Jakýmsi řízením osudu jsem se v té době, ještě před nástupem na meziříčský gympl, dostal do Vodňan.

Jižní Čechy jsou půvabný kraj. Oči rybníků si tady pořád hrají s oblohou, sluncem, větrem i deštěm. Dlouhé stromořadí lip stínilo cestu z Vodňan do malé obce Libějovice. Po jednom okraji natěsnané jeden za druhým obrněné transportéry, nákladní auta, osobní vozy, všechny z války rozstřílené, vypálené, všelijak poškozené.

Tou dobou už z osnov školní výuky zmizela nenáviděná němčina.

Hned po přechodu fronty Závišicemi, jen co byla školní docházka obnovena, stoupla si na stupínek před třídu paní učitelka Malenovická. Se slzami v očích oznamovala: „Děti, jsme opět svobodni. Odteď se budou Němci za všechno zlo určitě psát jen s malým n.“

Taková byla tehdy doba, takové bylo cítění lidí.

Němčinu nahradila povinně ruština.

Ve Vodňanech chodil do stejné třídy také syn nožíře Hankovec. Když chtěl učitel půjčit kapesní nůž, velmi se podivil, že syn nožíře žádný nůž nemá. „Kovářova kobyla chodí bosa,“ konstatoval. Spolužáci byli děti místních obchodníků a živnostníků. Chodil do společné třídy také synek místního zubaře Freiburka. Když jsem jeho ordinaci navštívil s bolavým zubem, odvrtával kaz vrtačkou poháněnou nožním šlapáním. Ve škole mne sociální pracovníci ohodnotili jako sociálně slabého z chudé rodiny, takže jsem měl po určitou dobu každý vyučovací den nárok na jeden krajíček chleba. Ten krajíček chleba, ne příliš velký a ani ne příliš tlustý, jsem pak skutečně nějaký čas dostával, než pak celá ta rozhazovačná akce odezněla. Hankovec, Freiburk a Mareš vydávali třídní časopis Plky, ručně psaný, ručně malovaný, vždy v jediném exempláři. Kolik čísel vyšlo už nevím, ale zájem o tu ručně psanou tiskovinu byl takový, že docházelo k jejímu poškození, zničení a dokonce i ke ztrátě.

Ruštinu nás učil vysloužilý frontový důstojník Vasil Vasilijevič Vasilič. Mohutný, bachratý. Dlouhé prořídlé vlasy měl zvlněné a rozčepýřené do všech stran, prsty obou rukou oplácané masivními zlatými prsteny. Nikdy později, dokonce ani po posledním převratu v roce devatenáct set devadesát, jsem třeba u nejzámožnějších novokapitalistů tak velké prsteny z tak masivního zlata neviděl. Zřejmě vyšly z módy. A materiální hodnoty se posunuly ke zlatým jubilejním mincím, které nebyly ostatním tak okatě na závistivý obdiv.

Na hodinu ruštiny vstupoval Vasil Vasilijevič Vasilič, coby někdejší frontový důstojník, do třídy přesně na čas.

„Sadítěs!“

Položil třídní knihu a zmuchlaný sešit s poznámkami na katedru. Provedl záznam do třídnice. Hned pak popadl křídu a jako šílený začal azbukou popisovat černou tabuli. Křída skřípala. Jinak nikdo nepsal. Žádný z nás ještě neovládal ruštinu, ani azbuku tak dobře, abychom psanému alespoň porozuměli. Vasil Vasilijevič Vasilič psal vždycky celou hodnu. Práci přerušoval, jen když se za jeho zády ozval nějaký ruch. Prudce se otočil, zahodil křídu, popadl narušitele jednou rukou za pačesy, vlekl do ředitelny, cestou ho volnou rukou tloukl těmi zlatými prsteny do hlavy a vše doprovázel slovy: „Ja chytit tžebe za peži, ty všivak, ty hoveno, tady na ta chlava tě chytit za peži a dat do šeditelny!“

Na meziříčském gymplu to bylo s výukou ruštiny jiné kafe. Měla nás krasavice Dáša Demlová. Byla tak malá, že ji mezi lavicemi málem nebylo vidět, proto se raději celou vyučovací hodinu pohybovala jen před tabulí na vyvýšeném stupínku. Bůhví proč, ale zasedla si právě na mne. Zřejmě jsem nebyl její krevní skupina. Každou svou hodinu mne vyvolala. Slovíčka, gramatika, četba, překlady, ruské básničky, ruská literatura, rozbor literárních děl. Mohu odpřísáhnout, že jsem ruštinu ovládal nejlépe z celé třídy, možná dokonce líp, než krásná a třídně uvědomělá Veronika. Přesto jsem pořád dostával za tři. Ani na tu dvojku jsem nebyl štont se vyhoupnout. Ruštinu jsem ovládal brigadýrsky. Jenže po gymplu jsem během následujících čtyřiceti let měl příležitost blafnout rusky snad jen dvakrát. A když jsem se v devětaosmdesátém jako nejlepší zlepšovatel dostal za odměnu do Moskvy na veletrh techniky a odvážil se paměťovými zbytky ruského jazyka zeptat Nataši na jeden exponát, obořila se na mne zhurta a drsně, jak to, že nehovořím rusky! Nedokázal jsem jí tu situaci vysvětlit ani anglicky, protože za našich časů byla angličtina po roce osmačtyřicátém považována imperialistický jazyk a za celé tři roky studia na gymnáziu jsme se dostali akorát k desáté lekci.

Koniec ukážky

Table of Contents

Strnadi nad strništěm