Napísala: © Emily D. Beňová

Korektúra: Barbora Jagnešáková

Obálka: © Zuzi Maat

Vydala: Emília Beňová

Rok vydania: 2021, druhé vydanie

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez prechádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-973949-1-2

ISBN MOBI: 978-80-973949-2-9

ISBN PDF: 978-80-973949-0-5

Pre verných čitateľov...

Anjel prinášaný vetrom nehovorí,

„Vstávajte mŕtvi!“,

ale skôr,

„Živí buďte vzkriesení!!!“

Honoré De Balzac

PROLÓG

Postával na okraji mosta a pozeral do zakalenej vody. Rieka unášala nalámané kusy dreva a iné znečistenia. Niekoľkodňové búrky spôsobili v meste Denver početné záplavy a rizikový stupeň povodní stúpol až do nebezpečných výšin.

Po zabahnených cestách, kde-tu ležal zvalený strom či iné nánosy po ničivých záplavách, ktoré sa miestni ľudia pokúšali aj svojpomocne odstrániť. Už druhý deň nepršalo a v posledných správach - zneli až upokojujúco pozitívne - hlásili, že sa počasie konečne ustáli.

Pre Denver začínali lepšie dni.

Slnko bolo vysoko na obzore a na oblohe nebol ani mráčik, ktorý by zvestoval blížiace sa nebezpečenstvo. Hrejivé lúče mali dostatok času, aby začali vysúšať zmáčané mestečko.

V dnešný deň by vôbec nebolo strašné umrieť.

Okolím sa začínali hemžiť ľudia, ktorí sa po dlhých dňoch odhodlávali k zachraňovaniu zaplavených pivníc, zakalených ciest a záhrad. Na cestách bolo prázdno, len občas sa nejaký odvážlivec prehnal na svojom aute mazľavou vozovkou, ktorá zradne nielen pôsobila, ona zradnou skutočne bola.

A preto bol tu. Tá cesta a pes, ktorý sa na ňu pripletie, si dnes vyberú svoju daň. Jednoducho to tak musí byť.

Netušil, ako dlho na moste stál, no keď sa po dlhej odmlke na ceste objavilo auto, spozornel. Bolo to auto, na ktoré tu čakal. Blížil sa k nemu malý biely Fiat a za jeho volantom sedela mladá žena. Na tvári mala úsmev, v pohľade radosť. Otvárala ústa, pokyvkávala hlavou, spievala. Jej hlas počul aj na diaľku. Nemohla tušiť, že toto je jej naposledy.

Šla rýchlo. Rýchlejšie, než sa na znečistenú vozovku hodilo, a to sa jej o chvíľu stane osudným.

Skontroloval čas na hodinkách, aby sa ubezpečil, že obeťou na pravé poludnie je skutočne táto žena a v tom začul piskot kolies. Vzápätí nasledovalo žalostné zakňučanie. Pozrel k autu a čakal na ten definitívny okamih.

Žena za volantom spanikárila. Stúpla na brzdu, no auto na mazľavej ceste nemalo šancu. Dostalo šmyk a vyrútilo sa rovno na most. Stuhol a čakal. Auto narazilo do betónového piliera vedľa neho. Predná časť sa pokrčila ako kus papiera a on tam iba stál a pozoroval to.

Dokázal by to zastaviť? Áno. Dokázal. Keby smel. No on na to nemal nijaké právo. Nikdy nesmel zasahovať do života ostatných ľudí. Nebolo to v jeho kompetencii.

Po rinčaní a drkotaní plechov či trúsiaceho sa skla, nastalo ticho. Jediné, čo bolo počuť, bol spev vtáčikov, ktoré ako keby nepostrehli, že sa práve stala nehoda, šum vody, čo hlasne pleskotala a sykot motora, z ktorého sa valila biela para.

Podišiel k autu, aby doň nakukol a zhodnotil, že žena vpredu je mŕtva. Obe ruky mala padnuté na sedadle a z uší i nosa sa jej valila tmavá krv. Aj napriek tomu, že už nežila, dotkol sa jej na pravom zápästí, aby sa uistil, že je tomu skutočne tak a popritom spozoroval jej zvláštne znamienko.

Bolo maličké, malo svetločervený odtieň a pripomínalo rozšplechnutú kvapku krvi. Žena bola mŕtva a on vedel, čo teraz príde. Vystrel sa a vedľa jeho neviditeľnej aury sa zjavila žiarivá osoba v bielych šatách. Zmätene sa pozrela do auta a potom na neho.

Zakaždým prišla najprv panika.

Keď si niekto uvedomil, že zomrel, začal bedákať a plakať. Dokonca mu kládli otázky: Som mŕtvy? Som duch? Prečo práve ja? Prečo teraz? Prečo vôbec?

Na tieto otázky odpovedal toľkokrát, že to už ani nedokázal spočítať, no aj napriek tomu si zakaždým musel poriadne premyslieť, akú odpoveď zvolí. Táto žena však nepoložila ani jednu jedinú otázku, a to ho zmiatlo.

Len sa na neho pozerala a mlčala. Zostal stáť ako obarený. S niečím takým sa nikdy predtým nestretol. Kde boli otázky plné zdesenia? Kde bol plač a nárek? Ani vo sne by mu nenapadlo, že začať je také ťažké. Čo jej má vlastne povedať? Uvedomovala si, čo sa stalo?

„Bol tam pes,“ povedala trochu zmätene a on preletel pohľadom k miestu, kde dostala šmyk. Na zabahnenej zemi ležal pes - mŕtvy - a okolo neho bola rozmazaná krvavá šmuha tiahnuca sa do strán.

Na myseľ sa mu vkrádala otázka: Uvedomuje si vôbec, že zomrela?

„Mňa si vezmi, no ju nie. Prosím. Moju dcéru nie,“ požiadala s plačom a pozrela sa na zadné sedadlo.

„Dcéra?“ spýtal sa a nasledoval jej pohľad.

„Ona nezomrela, však? Ak by zomrela, bola by tu so mnou, je to tak?“

Stál tam ako obarený a civel do auta. To dieťa nebolo v pláne. Dnes mal odprevadiť iba ju. Netušil, čo jej na to má povedať, bol v šoku. Podišiel bližšie k zadným dverám a pozrel sa na dievčatko v sedačke. Na hlave malo krvácajúcu ranu a malo zlámané nohy, pretože ten náraz vtlačil predné sedadlo až na ňu. Ešte vždy však žila, no tlkot jej nevinného mladého srdca utíchal.

„Pomôž jej,“ šepla zrazu jej matka tak prosebne, až sa mu zachveli útroby. „Prosím, zachráň ju! Ona ešte nesmie umrieť. Pomôž jej, kým je čas.“

V pozadí sa otvorili žiarivo biele nadpozemské dvere a žena stuhla.

„Prosím,“ začala naliehavejšie, ako keby vedela, že tie dvere sú tam pre ňu. Dotkla sa ho a on pocítil chlad, ktorý z nej sálal. „Pomôž jej. Ona nie. Ešte neprišiel jej čas. Takto to nemalo byť. Prosím, takto to nesmie skončiť!“

„Nesmiem zasahovať...“

„Ani ja som nesmela,“ šepla mäkko, „no zasiahla som.“

Zasiahla? Díval sa na ňu ako na zjavenie. O čom to hovorila? Čo sa mu tým snažila povedať?

„Kto si?“ Odvážil sa k jedinej otázke, ktorej bol v tej chvíli schopný a jej dole tvárou stiekla veľká žalostná slza.

„Už nemáš veľa času,“ pobádala ho zúfalo. „Prosím. Ty to musíš urobiť. Ty môžeš. Ona nie. Daj jej šancu. Zachráň ju. Preboha ťa prosím, neber aj ju!“

Prosba v jej očiach ho priam zabíjala.

Naposledy stisla jeho silné predlaktie a cúvla. Ešte raz sa pozrela na dieťa v aute a potom so zúfalstvom v tvári vstúpila do dverí, ktoré hneď po jej vkročení zmizli.

Zostal tam stáť ako primrznutý a zvažoval svoje možnosti. To dieťa nebolo v pláne a ak ju zachráni, poruší zákon a padne. Nechcel padnúť. Nikdy nechcel padnúť, ale zrazu cítil, že to dieťa nemôže nechať len tak odísť. Ona predsa v pláne nebola.

Padne aj tak?

1. kapitola

Keď otcovo auto zastalo pred starým, upadnutým domom na nízkej podmurovke, bola som rozhodnutá kúpiť si spätnú letenku a vrátiť sa tam, odkiaľ som prišla. Maryland možno nebol najúžasnejším miestom na bývanie, no v porovnaní s týmto ošumelým domom bol zrazu jediným, v ktorom som bola ochotná žiť.

Tento neveľký, spoly drevený domec s podkrovím, stál uprostred lesa a ohraničoval ho iba nízky, z latiek zbitý plot. Kedysi býval biely. Na oškretých, voľakedy červených okeniciach, viseli drevené kvetináče, v ktorých zrejme okrem buriny už roky nič nerástlo. Šindľová strecha bola poprerastaná živozeleným machom natoľko, až takmer splývala s okolím. Toto miesto plakalo po renovácii a práve sem sme sa sťahovali.

Dom v Avon Lake mi pripadal ako hrozba. V panike som sa pozrela na hodinky na svojej ľavačke. Ak ma neklamal zrak, boli sme od posledného domu vzdialení celú minútu jazdy autom. Ak som sa v škole dobre učila, a ja som sa učila dobre, nachádzali sme sa zhruba míľu a pol od civilizácie. Inými slovami - boli sme tu ako na vyhnanstve, odrezaní od akejkoľvek človečiny, od okolitého sveta.

Toto otec nemohol myslieť vážne. Spomínal pekný domček v prírode, no tento sa mojim predstavám ani trochu nepodobal.

Hoci nepršalo, zo stromov ešte vždy kvapkala dažďová voda na už rozmáčanú zem. Bolo očividné, že prestalo pršať len pred niekoľkými minútami. Cez ťažké dažďové mraky, hrozivo visiace nad ostrými korunami stromov, sem dopadalo len ponuré denné svetlo.

Otec vypol motor a plný nadšenia vystúpil z auta. Aj napriek tomu, že po sebe okamžite zavrel dvere, ma ovial chladný vzduch. Zachvela som sa. Nepáčilo sa mi tu a nebolo to len domom, ktorý vyzeral, že každú chvíľu spadne. Nepozdávalo sa mi okolie, pretože všade kam som sa pozrela boli iba stromy. Boli sme v lese.

V LESE!

Môj otec, vysoký muž s nakrátko zostrihanými vlasmi, si založil ruky vbok a prešiel pred auto. Rozhliadal sa. Prezeral si chalupu, ktorá sa na príbytok, v ktorom som bola ochotná bývať ani zďaleka nepodobala a usmieval sa. Očividne sa mu dom páčil. Mala som chuť zalomiť rukami. Ako bolo možné, že môjho otca upútalo práve toto? Akoby v celých Spojených štátoch nebolo vhodnejšie miesto.

Otec sa s nadšením kochal domom a jeho okolím a opíjal sa krásou ktorú som ja zjavne prehliadala.

„Tak, čo na to hovoríš?“ spýtal sa a ja som vedela, že tú otázku kladie mne, hoci sa stále pozeral na dom. Keďže som neodpovedala, otočil sa späť k autu a pozrel sa na mňa skrz čelné sklo. „Viem, že to nie je bohviečo, no až sa pustíme do opráv, bude tu pekne.“

Opravy? Spomenul práve opravy? To vyjadrenie ma nakoplo. Stiahla som elektrické okienko, nie veľmi, len tak, aby teplo z auta neuniklo okamžite, a nahla sa k oknu. „Ty čakáš, že si nasadím pracovné rukavice a začnem opravovať toto... sídlo?“ Áno, bola som uštipačná, no nemienila som predstierať, že sa mi toto miesto páči.

„Presne s tým rátam.“

„Predpokladala som, že keď sa sem presťahujeme, budeme iba odpočívať a vychutnávať si... veľkolepú krásu naokolo.“

Otec sa na mňa ani nepozrel, keď odpovedal: „To budeme. Až to tu dáme dokopy. Práca ti len prospeje.“

„Mohol si sa aspoň slovkom zmieniť o tom, že sa nasťahujeme do polorozpadnutej chatrče.“

Moju zlomyseľnú poznámku odignoroval a znova po mne preletel pohľadom, tentoraz pobaveným. „To ani nevystúpiš? Chceš tam zostať sedieť až do rána?“

„Radšej tu, ako v tom dome,“ zamumlala som sama pre seba a stiahla hlavu medzi ramená v nádeji, že zmiznem ako škriatok v rozprávke. Nestalo sa.

Otec sa otočil naspäť k domu a uprel naň svoj čokoládový pohľad. Farbu očí som mala rozhodne po ňom, no ako sa zdalo, naše názory boli diametrálne odlišné. Nechcela som byť protivná, tento dom nám pridelila armáda a ja som za to mala byť vďačná, no akosi som sa nedokázala povzniesť nad skutočnosť, že toto miesto a tento otrasný dom sú iba zlým snom.

Vystúpila som z tepla terénneho auta a zabuchla ťažké dvere. Mala som chuť sa prežehnať a poprosiť nebesá, aby nedovolili domu spadnúť, keď budeme vo vnútri. Pripadal mi strašidelne ako tie staré chatrče z hororových filmov, kde sa v tajných dverách schovávajú zmutovaní ľudia a po nociach vraždia nájomníkov.

A sem sa sťahujeme...

Snáď je to len nejaký omyl a ja sa o chvíľu prebudím vo svojej posteli v Marylande.

Otec na mňa mrkol. Pokúsila som sa o úsmev, no to, čo asi videl na mojej tvári, bola iba grimasa plná zdesenia a hystérie.

Objal ma okolo ramien a majetnícky k sebe pritisol. „Viem, že to nie je nijaký palác, no keď sa do toho pustíme som si istý, že sa tu bude dať bývať.“

O tom fakt pochybujem, pomyslela som si. Otec zjavne nevidel, že ten strašidelný dom bol iba starou a schátralou búdou. Mala som dojem, že som tu už niekedy bola. Teda, nikdy som tu nebola reálne, no vo svojich nočných morách som podobným „palácom“ neraz unikala pred netvormi.

„Aké sú tvoje prvé dojmy?“ spýtal sa a zniesol svoj pohľad k mojej maličkosti.

„Naozaj chceš poznať môj názor?“

Vtiahol vzduch cez zuby a uhol hlavou do strany. „Rád by som ho počul,“ odhodlal sa, aj keď moje stanovisko mi bezpochyby vyčítal z výrazu tváre.

Zhlboka som sa nadýchla a nakrátko zadržala dych. Pozrela som sa k domu a prehovorila. „No...“ začala som v nádeji, že zo seba dostanem niečo rozumné, ale príliš rýchlo som zistila, že nemám slov.

Čo som mu mala povedať? Že je to dom ako v hororovom filme? Že mi každučký pohľad do prázdnych a temných okien naháňa strach? Že vo svojich snoch v takomto dome často blúdim a bojujem o holý život?

Nechcela som svojho otca príliš raniť, no taktiež som sa nechcela tváriť, že sa mi toto miesto páči. „Čakala som niečo lepšie,“ povedala som napokon a otec s pochopením prikývol.

„Vedel som, že čosi také povieš,“ prehovoril ticho a znova sa pozrel na dom.

„Prepáč oci, ale... Keď si povedal, že je to opustená chalupa v prírode, nečakala som, že to bude schátraná búda niekde v lese. Ak nás tu niekto prepadne, na pomoc nám prídu iba ak líšky a medvede,“ vytkla som trochu podráždene, no nemohla som si pomôcť. Tento dom bol omyl a mala som pocit, že ma otec svojím spôsobom zradil. Skutočne som čosi také nečakala, a to sme bývali už všelikde.

„Vždy si vravievala, že máš mesta plné zuby. Myslel som si, že ťa pobyt v prírode poteší,“ povedal mäkko a mňa zabolelo pri srdci. Moje predošlé slová boli kruté, ale nedokázala som klamať.

„Áno, lenže toto...“

„Mne sa tu páči,“ uzavrel to otec. „Začneme tu náš nový život a ty sa konečne budeš môcť venovať hre na gitare, ako si vždy chcela. Dostávam skvelý dôchodok. Dom opravíme a som si istý, že si ho zamiluješ.“

Keď som zbadala nádej v jeho tvári zovrelo mi žalúdok. Tak rada by som mu povedala, že má pravdu, až som sa cítila previnilo, že to nedokážem. „A čo ak ťa znova povolajú?“

„Som na dôchodku.“

„Ale si ešte mladý. Do služieb ťa môžu povolať znova. Čo ak odídeš a ja tu budem musieť zostať sama? Čo ak ma tu napadne nejaký ľudožravý zjazvený netvor?“

Spýtavo na mňa pozrel a nadvihol tmavé obočie. „Tak ho zastreľ. Zvládneš to, so sebaobranou si nikdy nemala problém. Okrem toho, najbližší dom je chvíľu autom,“ prehlásil a po krátkej odmlke pokračoval. „Nechávam ťa samotnú už od doby, čo...“ Zasekol sa pri spomienke na trpkú minulosť a jeho pohľad nakrátko potemnel. Po chvíli prehovoril znova: „Viem, že keď nastane taká situácia a ja budem nútený odcestovať, zvládneš to tu.“

Mal pravdu, zvykla som bývať sama. Spočiatku, keď som mala iba desať rokov, chodievala k nám otcova sestra, teta Casey, ktorá žila v Miami, ale keď sa vydala, nemala na mňa toľko času, a ja som sa musela začať spoliehať iba na seba. Samotu som mala svojím spôsobom rada, avšak keď som sa pozrela na tento strašidelný dom, tušila som, že tu to bude iné než v Marylande alebo kdekoľvek inde.

„Poď, pozrieme sa dnu,“ navrhol a nadšene vykročil k domu.

Pri jeho slovách mi telom prebehli zimomriavky a na krku sa mi postavili všetky chĺpky. Predstava, že mám vstúpiť do toho strašidelného domu, ma desila. Zmocnil sa ma nepríjemný pocit.

Mala som obavy, čo ma čaká vo vnútri, no zošedivené záclony za špinavými oknami vyzerali byť pokojné. Nič nenasvedčovalo tomu, že by bol v dome niekto nepozvaný. Aj napriek tomu som mala nohy ako z olova. Pohľadom som sledovala otca, ako odomyká oškreté dvere a dych sa mi zasekol kdesi v krku.

„Poď, April,“ posúril ma a ja som vedela, že nemám na výber. Ak by som do domu nevstúpila, zbadal by môj strach, a to som nechcela. Nech ma dnu čakalo čokoľvek, zvládnem to. S týmto odhodlaním som sa pohla. Moje kroky boli nesmelé a ustráchané. Prešla som bráničkou, na ktorej bola zhrdzavená zarážka a predrala sa trávou až ku schodom vedúcim na zakrytú terasu. Zdalo sa, že dnu je chladnejšie ako bolo vonku a mňa zmohol nepokoj ešte naliehavejšie. Pokúšala som sa zachovať si pokojnú myseľ a nenamýšľať si, že tam dnu niekto je a vrhne sa na mňa, len čo prekročím prah.

Očami som zmapovala zafúkanú podlahu na terase a niekoľko rozbitých pivových fliaš mi napovedalo, že aj keď tu nik nebýval, toto miesto slúžilo ako útočisko pre jedincov, čo sa mali chuť opiť.

„Kde si? Poď dnu,“ skríkol otec z domu.

Zhlboka som sa nadýchla a nakrátko privrela oči. Zvládnem to! Zvládnem! A potom som vstúpila.

Zvedavo som si prezrela prázdnu predsieň aj ďalšiu miestnosť, ktorá bola oddelená stenou so zasúvacími dverami, tie boli celkom odsunuté. Dom bol priestranný, no tmavý a pôsobil pusto.

Na zemi sa povaľoval prach a niekoľko suchých lístkov, ktoré tam muselo podfúknuť popod dvere. Drevené podlahy vyzerali zachovalo, až by som povedala novo. Steny boli oškreté a kde-tu sa zlupovala maľovka, no nič strašné to nebolo.

Pavučiny viseli zo stropu ako dekorácia a v stenách zostali pozatĺkané klince na miestach, kde kedysi viseli obrazy. Z predsiene sa dalo prejsť do veľkej obdĺžnikovej kuchyne s karmínovočervenou kuchynskou linkou z čias dávno minulých, a obrus na drevenom stole mal vyblednutý kvetinový motív.

Cez kuchyňu sa prechádzalo do rozľahlej miestnosti, najskôr obývačky a z nej späť do predsiene. Prešla som kuchyňou do obývacej izby s krbom a prezrela si prázdne kúty. V stene naproti, hneď vedľa kamenného krbu, boli pootvorené dvere.

„Tam je čo?“

„Chcel by som tam mať spálňu. Samozrejme, iba ak by si nebola proti,“ povedal a obaja sme k nim vykročili.

Potichu otvoril dvere a nakukli sme do prázdnej izby s katastrofálne namaľovanými stenami a tmavými parketami. Aj tu vyzerali podlahy zachovalo, čo sa o maľovke na stenách povedať nedalo. Steny boli vyblednuté a fľakaté. Šedo-modrá farba kradla z izby všetko svetlo, ktoré doň prenikalo cez dvojité okno a robila izbu ponurou.

Miestnosť bola skoro prázdna, až na zachovalú almaru, postavenú v rohu pri okne.

„Ak by si chcela mať izbu radšej tu, tak...“

„To závisí od toho, ako vyzerá izba pre mňa.“

„Povedal by som, že lepšie. Je na poschodí.“

„Podkrovie?“ To sa mi začínalo páčiť.

„Je tam aj strešné okno a celá izba je obitá svetlým drevom. Myslím, že sa ti tam bude páčiť, no musíš to vidieť sama.“

Koniec ukážky

Table of Contents

PROLÓG

1. kapitola