.

Ukážka z elektronickej knihy

© Laura Hillenbrandová, 2010

Translation © Jaroslava Novotná, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN epub 978-80-7462-792-7

ISBN mobi 978-80-7462-793-4

.

Všem zraněným a ztraceným

.

Co ti utkvělo v paměti nejdéle a nejhlouběji z divných panik,

Tvrdých srážek nebo strašných obléhání, co ti tkví v paměti nejhlouběji?

Walt Whitman, „Ranhojič“ (Překlad Jiří Kolář)

PŘEDMLUVA

VŠUDE KOLEM SEBE VIDĚL JENOM VODU, NIC NEŽ VODU.

Bylo 23. června 1943. Na vlnách uprostřed nekonečného Tichého oceánu se houpal malý gumový člun a moře ho unášelo na západ. Ve člunu ležel natažený napříč bombometčík amerického letectva a olympijský běžec Louie Zamperini. Spolu s ním byl ve člunu četař, střelec z jejich letounu, a ve druhém člunu, který byl připoután k prvnímu, ležel další člen osádky s hrozivou ránou na čele. Jejich těla byla vyhublá na kost, spálená sluncem a žlutá od barvy, která se uvolňovala z rozkládajícího se člunu. Kolem líně kroužili žraloci, otírali se hřbety o dna člunů a čekali.

Ve člunech strávili už dvacet sedm dní. Ve vleku rovníkového proudu urazili nejméně tisíc mil a čluny je zanesly hluboko do vod kontrolovaných Japonci. Gumový povrch už začínal být houbovitý a byl z něho cítit nasládlý pach spáleniny. Trosečníci měli těla plná mokvavých boláků od slané vody, a rty jim tak natekly, že se dotýkaly chřípí a brady. Celé dny trávili tím, že upírali oči k obloze, zpívali „White Christmas“ a blábolili o jídle. Nikdo na ně nikde nečekal. Byli sami a kolem jen čtyřiašedesát milionů čtverečních mil oceánu.

Ještě před měsícem patřil šestadvacetiletý Zamperini k nejlepším běžcům světa. Mnozí mu prorokovali, že brzy zaběhne míli pod čtyři minuty a zdolá tak jednu velikou hranici ve sportu. V této chvíli tělo někdejšího olympionika nevážilo víc než padesát kilo a slavné nohy ho už neunesly. A jeho rodina tam někde daleko ho téměř jistě pokládala za mrtvého.

Ráno sedmadvacátého dne uslyšeli v dálce vrčení. Tenhle zvuk pozná každý letec: vrtule. Jejich zraky zachytily na obloze nepatrný záblesk, ano, bylo to letadlo, vysoko nad jejich hlavami. Zamperini vystřelil dvě signální rakety a rozhodil do vody značkovací barvivo: kolem člunů se rychle šířil jasně oranžový kruh. Letadlo pokračovalo v letu a pomalu zmizelo z dohledu. Muži zmalomyslněli. Pak se vrčení ozvalo znovu a letoun se vracel. Osádka je uviděla!

Trosečníci křičeli a mávali vyzáblými zažloutlými pažemi, hlasy zesláblé žízní. Letadlo sestoupilo k hladině a proletělo nad čluny. Zamperini viděl siluety letců rýsující se na pozadí blankytné modři.

Pak se ozval ohlušující rachot. Voda jako by se náhle vařila a čluny se rozhoupaly. Kulomety. Tohle nebyl americký záchranný letoun. Byl to japonský bombardér.

Muži se vrhli do moře, zavěsili se pod čluny a zděšeně se krčili před kulkami, které prorážely gumu a projížděly vodou jako stříbřité čáry těsně kolem jejich tváří. Zuřivá palba pokračovala, pak uslyšeli ještě několik štěkavých ran a bombardér se vzdaloval. Muži se vydrápali zpátky do člunu, dosud z větší části naplněného vzduchem. Letoun se naklonil, opsal oblouk a pomalu mířil k nim. Když sestoupil dolů, Zamperini viděl ústí kulometů mířících přímo na ně.

Ohlédl se na ostatní členy osádky. Byli příliš slabí, nedokázali už vlézt zpátky do vody. Zůstali ležet na dně člunu, rukama si zakrývali hlavu. Zamperini se svezl přes okraj člunu sám.

Někde tam dole čekali žraloci. Pružně mrskli těly a zamířili nahoru, k člověku pod člunem.

PRVNÍ ČÁST

Louis Zamperini

Foto John Brodkin.

KAPITOLA PRVNÍ

NEZKROTNÝ

PŘED ÚSVITEM 26. SRPNA 1929, V POKOJÍKU DOMU V KALIFORNSKÉM městečku Torrance, se na posteli posadil dvanáctiletý chlapec a poslouchal. Zvenku bylo slyšet nějaký zvuk a ten zvuk stále sílil. Dunivý, hluboký hřmot, který dával tušit něco nesmírně velikého, obrovský kolos rozrážející vzduch. Přicházelo to odkudsi shora, přímo nad domem. Chlapec spustil nohy z postele, rychle seběhl po schodech dolů, rozrazil dveře a vyběhl na dvůr do trávy. Cítil, jak ten zvuk, přízračně znějící v nepřirozené tmě, všechno rozechvívá. Zůstal stát na trávníku vedle staršího bratra a s hlavou zvrácenou očarovaně hleděl vzhůru.

Nebe zmizelo. Nějaká věc, ze které viděl jen siluetu, zabírala ohromnou výseč prostoru. Visela ve vzduchu nad jejich domem, dvaapůlkrát delší než fotbalové hřiště a vysoká jako město. Hvězdy pohasínaly.

Ta věc, kterou chlapec viděl, byla německá řiditelná vzducholoď Graf Zeppelin. S délkou téměř 244 metrů a výškou 33 metrů to byl největší létající stroj, jaký kdy člověk vyrobil. Stroj, který pasažérům skýtal pohodlí překonávající nejluxusnější letadla, který bez námahy dokázal urazit obrovské vzdálenosti a nad jehož rozměry se člověku tajil dech, byl v roce 1929 skutečným divem světa.

Vzducholodi zbývaly tři dni k završení senzačního úspěchu aeronautiky – obletu zeměkoule. Pouť Zeppelinu začala 7. srpna, když se s táhlým výdechem vymanil z lan poutajících ho k zemi v Lakehurstu ve státě New Jersey a směřoval k Manhattanu. Vzducholoď proletěla nad hotelem Waldorf-Astoria čekajícím na demolici, aby uvolnil místo mrakodrapu bezprecedentních rozměrů, Empire State Building. Na stadionu Yankee v Bronxu právě vyběhli na hřiště hráči v nových dresech: Lou Gehring měl čtyřku, Babe Ruth, kterého čekal jeho pětistý homerun, oblékl dres číslo 3. Na Wall Street stoupaly ceny akcií do rekordních výšek.

Zeppelin pomalu proplul kolem sochy Svobody a zamířil k severu nad Atlantik. Následovala další přistání: Francie, Švýcarsko, Německo. Vzducholoď přelétla nad Norimberkem, kde druhořadý politik Adolf Hitler, jehož nacistická strana byla ve volbách v roce 1928 poražena na hlavu, právě přednesl proslov volající po selektivní infanticidě. Pak letěla na východ od Frankfurtu, kde židovská žena jménem Edit Franková konejšila svou právě narozenou holčičku Anne. Zeppelin pokračoval na severovýchod napříč Ruskem. Sibiřští vesničané, žijící v takové izolaci, že nikdy neviděli vlak, padali při pohledu na vzducholoď na kolena.

Devatenáctého srpna skoro čtyři miliony Japonců zamávaly kapesníky a volaly „banzai!“ a Zeppelin obkroužil Tokio a snesl se na přistávací plochu. O čtyři dny později vzducholoď za tónů německé a japonské hymny vplula do náruče tajfunu, který ji vrhl přes Tichý oceán a hnal ji úžasnou rychlostí k Americe. Pasažéři hledící z oken viděli jen stín lodi běžící po mracích, „jako by s námi plul obrovský žralok“. Když se mraky rozestoupily, cestující zahlédli ohromné tvory převracející se na mořské hladině jako nějaká monstra.

Dvacátého pátého srpna Zeppelin dorazil do San Franciska. Po nadšeném uvítání na kalifornském pobřeží odletěl do zapadajícího slunce a pak plul tmou a tichem, až minula půlnoc. Zvolna jako vanoucí vítr se vznášel nad Torrance, kde jediné diváky představovala hrstka rozespalců, mezi nimi i kluk v pyžamu za domem v ulici Gramercy Avenue.

Stál jako uhranutý, bosé nohy v trávě. Bylo to, jak později líčil, „strašně krásné“. Přímo cítil, jak burácivý zvuk motorů proráží vzduch, ale nedohlédl na stříbřitý povrch, neviděl oblá žebra ani stabilizační křídla na zádi. Viděl jen, jak něco černého, obrovský geometrický útvar, pohlcuje prostor. Nešlo o to, co bylo přítomné, ale co bylo nepřítomné, oceán temné hmoty, který jako by pohlcoval sám sebe.

Ten chlapec se jmenoval Louis Sylvie Zamperini. Na svět přišel 26. ledna roku 1917 jako syn italských přistěhovalců v Oleanu ve státě New York, a když se narodil, byl to pětikilový pořízek s chumáčem černých vlasů drsných jako dráty. Otec Anthony pracoval už od čtrnácti, nejprve jako horník a boxer a pak jako stavební dělník. Maminka Louise byla rozkošná kráska a vdávala se v šestnácti – bylo jí osmnáct, když se narodil Louie. Doma se mluvilo jen italsky a Louise a Anthony svému chlapečkovi láskyplně říkali Toots.

Od chvíle, kdy uměl chodit, nesnesl Louie žádné omezování. Jeho sourozenci si ho budou pamatovat jako neposedu, který musel věčně něco přeskakovat. Marně se ho Louisa snažila udržet na místě – jen co se otočila, byl ten tam. Pokud toho neposedu nesvírala pevně v rukou, většinou neměla tušení, kde je.

V roce 1919, když leželi s bratrem Petem v posteli se zápalem plic, vylezl dvouletý Louie z okna pokojíku, sešplhal z prvního patra dolů a nahý si to štrádoval ulicí před zraky udivených chodců, než ho dostihl policista. Brzy poté se Louise a Anthony rozhodli na radu lékaře přestěhovat do Kalifornie, kde bylo teplejší počasí, příznivější pro zdraví děti. Jen co vlak vyjel z hlavního nádraží Grand Central, Louie se matce vysmekl, rozběhl se přes celý vlak a vyskočil z posledního vagonu. Po chlapečkovi hned nastala sháňka a vlak začal pomalu couvat. Pak Pete, který stál vedle matky šílené strachem, uviděl brášku, jak se s naprostým klidem loudá po kolejích. Když se Louie ocitl zpátky v mámině náručí, usmál se: „Já věděl, že se vrátíš,“ prohlásil italsky.

V Kalifornii získal Anthony práci jako elektrikář u dráhy a zakoupil půl akru pole na kraji Torrance, městečka s asi 1800 obyvateli. Se ženou zhotovili z prken domek o jedné místnosti s malou kůlnou na dvorku. Voda tam netekla a střecha byla tak děravá, že si za deště museli stavět na postele kbelíky. Dveře se zavíraly jen na petlici a Louise sedávala před vchodem na bedně od jablek s válečkem na nudle v ruce, připravena přetáhnout každého darebáka, který by mohl dětem něco udělat.

Tady, a v domě na Gramercy, kde se usadili dalšího roku, Louise dokázala ubránit svůj dům před vetřelci, ale Louieho doma udržet nedokázala. Když jednou přebíhal rušnou silnici, jen tak tak ho nesrazilo auto. Jindy rozpustile poskakoval a probodl si něčím nohu a jednou musela Louise poprosit souseda, aby Lou-iemu přišil utržený palec. Jednoho dne přišel Louie domů celý od oleje, protože lezl na těžní věž a spadl do jímky s naftou. Div se neutopil. Louise musela svého syna hodně dlouho drhnout, než ho znovu poznala, a padl na to celý galon terpentýnu.

Louieho absolutní odpor k jakémukoliv omezování neskončil skákáním z vlaku. Od nejútlejšího dětství bojoval o každou píď své svobody. Každé pravidlo, všechno, co se příčilo jeho přání, pro něj bylo neodolatelnou výzvou k neposlušnosti. V pěti začal kouřit a cestou do školky sbíral špačky cigaret. Pít začal, když mu bylo osm: schoval se pod jídelní stůl a dopíjel tam sklenice s vínem. Pak se vypotácel na verandu a svalil se do růžového keře.

Překračování hranic pro něj představovalo nejlepší zábavu, byl nezkrotný. Jak rostl a přicházel k rozumu, už ho neuspokojovala jen obyčejná vítězství. A tak se v Torrance zrodil rebel.

Co bylo k snědku, to Louie ukradl. S klubkem drátu a šperháky v kapse se nenápadně loudal ulicemi, a leckterá hospodyně, která si jen na chvilku odskočila z kuchyně, s údivem zjistila, že jí zmizela večeře. Kdybyste se koukli oknem ven, možná byste zahlédli dlouhonohého kluka, jak prchá ulicí s celým dortem balancujícím na rukou. Za to, že ho jedna místní rodina vyškrtla ze seznamu hostů na slavnostní oběd, podplatil Louie jejich dánskou dogu kostí a vybílil jim lednici. Při jiné oslavě zase pláchl s celým soudkem piva. Jednou objevil, že chladicí pulty v Meinzerově pekařství stojí na dosah od zadního vchodu, šperhákem si otevřel zámek, nabral si koláče a jedl, dokud neměl dost, a zbytek si nechal jako případnou munici. Když ho předběhla konkurenční parta zlodějíčků, Louie na čas krádeží nechal, dokud provinilce nedopadli a majitelé pekařství nepřestali hlídat. Pak navedl kamarády, aby pekařství vykradli znovu.

Je naprosto příznačné, že většina Louieho historek z dětství končila větou: „…a pak jsem utíkal jak blázen.“ Nesčetněkrát byl pronásledován těmi, které okradl, a přinejmenším dva lidé mu hrozili zastřelením. Aby co nejvíce snížil riziko, že ho s lupem přistihnou policisté, kdyby na ně cestou náhodou narazil, vytvořil si po celém městě zásobovací stanoviště, například v nedalekém lesíku si vykopal jeskyni. Pete jednou objevil pod tribunou na hřišti torranské střední školy ukradený džbánek vína, který si tu Louie schoval. Hemžil se opilými mravenci.

U telefonního automatu v předsálí místního divadla Louie pomocí toaletního papíru zablokoval otvor pro vracení mincí. Pak sem pravidelně chodil, papír vytáhl a nabral si plné hrsti mincí, které tam mezitím uvázly. Majitel sběrných surovin nikdy nepřišel na to, že měděný odpad, se kterým sem tak často chodil ten italský kluk, byl předešlé noci ukraden z jeho vlastního skladu. Jednou se Louie porval u cirkusu, a když zjistil, že dospělí radši dají dětem po čtvrťáku za to, že se nebudou prát, uzavřel Louie se svým nepřítelem mír a příště už rvačky před lidmi jen hráli.

Když mu strojvůdce jednou nezastavil s motorákem, pomstil se tak, že polil koleje olejem. Jednou ho učitelka poslala do kouta za střílení flusačkou a Louie jí za to propíchal pneumatiky u auta. Když jistý skautský chlapec dosáhl státního rekordu v rozdělávání ohně třením dřívek, Louie se nenechal zahanbit a rekord překonal díky tomu, že troud namočil do benzinu s nastrouhanými hlavičkami ze sirek – způsobil tím malou explozi. Sousedovi ukradl trubičku z kávovaru, pak si na stromě vybudoval odstřelovačské hnízdo, nabral si plnou pusu pepře a střílel na místní děvčata, která tudy běhala.

Jeho nejlepší kousek se stal přímo legendou. Jednou pozdě večer se Louie vyšplhal na věž baptistického kostela, přivázal ke zvonu strunu z piána, tu pak natáhl ke stromu vedle kostela a vyburcoval policii, hasiče a všechny obyvatele městečka Torrance, kteří se seběhli, když zvon začal zdánlivě samovolně vyzvánět. Důvěřivější obyvatelé v tom viděli boží znamení.

Jen jednoho se Louie bál. Když už byl větší, přistál u městečka pilot a vzal Louieho do letadla, aby se proletěl. Čekali bychom, že takové neohrožené dítě bude v extázi, ale ta rychlost a výška ho vyděsily. Od toho dne nechtěl mít s letadly nic společného.

I když se toho navyváděl až až, nebyl Louie takový uličník. Už tehdy jevil známky muže, jakým bude v dospělosti. Sebejistého, duchapřítomného a neohroženého muže, který spoléhá na svůj důvtip a který se prakticky ničím nedá zastrašit. Až se dílem osudu ocitne ve válce, bude pro něj tento nezdolný optimismus příznačný.

Louie byl o dvacet měsíců mladší než jeho bratr, jenž byl vším, čím Louie nebyl. Pete Zamperini byl hezký, oblíbený, choval se vybraně, byl zdvořilý ke starším a shovívaný k mladším, k dívkám se choval mile, a byl nadán takovou schopností zdravého úsudku, že se na něj rodiče obraceli, když si s něčím nevěděli rady, i když byl ještě malý chlapec. Při večeři vždy nejprve galantně usadil ke stolu matku, chodil spát v sedm hodin a budík si dával pod polštář, aby při vstávání nevzbudil Louieho, s nímž sdílel postel.

Vstával v půl třetí ráno a tři hodiny roznášel noviny. Všechno, co vydělal, si ukládal v bance, která po vypuknutí krize spolkla každičkou ušetřenou penci. Měl velmi příjemný melodický hlas a galantní zvyk nosit v záložkách u kalhot špendlíky pro případ, že by se jeho partnerce při tanci utrhlo ramínko. Jednou dokonce zachránil před utopením nějaké děvče. Z Peteho vyzařovala mírná, ale nesporná autorita, a všichni, dokonce i dospělí, s ním ve všem souhlasili.

Louie Peteho zbožňoval, a Pete na něj a jejich mladší sestry Sylvii a Virginii pohlížel s otcovskou starostlivostí. A zatímco se Pete hřál na výsluní obdivu a lásky, Louie vždy stál v jeho stínu. Ještě po letech bude Sylvia vzpomínat, jak matka plačky vyčítala Louiemu, proč není jako Pete. Po pravdě Peteho skvělá pověst byla trochu mýtus, a to bylo ještě více pokořující. Louie se ve škole učil na čtyřky, zatímco Pete byl podle ředitele školy jasný jedničkář, přestože ve skutečnosti dosahoval jen o něco málo lepších výsledků. Oné noci, kdy se stal zázrak s kostelním zvonem, by dobře namířená baterka odhalila na stromě Peteho nohy houpající se hned vedle Louieho. A Louie nebyl vždycky jediným Zamperiniovic klukem, kterého viděli pádit ulicí s jídlem ještě nedávno patřícím sousedům. Nikoho však ani nenapadlo Peteho z čehokoliv podezírat. „Pete se nikdy nenechal chytit,“ říkala Sylvia. „Louie se dal chytit vždycky.“

Ostatním dětem Louie nestačil. Byl malý a neduživý a první léta v Torrance se po prodělaném zápalu plic tak zadýchával, že ho při školních závodech předběhla každá holka. Rysy jeho tváře, které později dosáhnou příjemného souladu, jako by rostly různou rychlostí, a Louieho obličej tak vypadal podivně, jako by k sobě jednotlivé části vůbec nepatřily. Uši mu trčely jako bambitky z pouzdra a nad nimi vlál tragický chundel černých vlasů, které ho přiváděly k nepříčetnosti. Louie na ně útočil Margiinou žehličkou, každou noc si na hlavu natahoval hedvábnou punčochu a pomádoval si vlasy takovou spoustou olivového oleje, že ho mouchy provázely celou cestu do školy. Nebylo to nic platné.

A pak ta jeho národnost. Na počátku dvacátých let byli Italové v Torrance v takovém opovržení, že když sem Zamperiniovi dorazili, sousedé sepsali petici a žádali městskou radu, aby rodinu vyhostila. Na základce mluvil Louie jen lámanou angličtinou a těžko mohl zakrýt svůj původ. Školku nějak přežil, a když se mu dělo nějaké příkoří, většinou utekl k mámě. Ovšem v první třídě už dokázal na jiné dítě zařvat „brutte bastarde!“, a to museli učitelé zasáhnout. Nechali ho propadnout, což jeho bídě a utrpení příliš nepomohlo.

Koniec ukážky

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST

Nezkrotný

DRUHÁ ČÁST

TŘETÍ ČÁST

ČTVRTÁ Část

PÁTÁ ČÁST