Adrew Smith

KUKUŘIČNÝ MĚSTO

Zápisky z konce světa

Brno 2014

Ukážka z elektronickej knihy

Grasshopper Jungle

Andrew Smith

Copyright © 2014 by Andrew Smith

Translation © Barbora Doležalová, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-362-4 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-363-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-364-8 (Formát MobiPocket)

Obsah

EALING

ČÁST PRVNÍ

KUKUŘIČNÝ POLE VE WATERLOO

ČÁST DRUHÁ

SILO

ČÁST TŘETÍ

KONEC SVĚTA

ČÁST ČTVRTÁ

EPILOG: LUCKY, CIGARETOVÝ JÍZDY A BIZONI

Pro Michaela Bourreta,

který mi nedovolil přestat

Ealing ve státě Iowa je fiktivní město. Postavy i místa jsou smyšlené a ve skutečnosti neexistují. Podobnosti událostí a postav se skutečností se vyskytují pouze v pravdivých částech knihy, kterých ale moc není.

EALING

ČÁST PRVNÍ

Někde jsem četl, že lidský bytosti jsou geneticky předurčený k tomu, aby zaznamenávaly dějiny.

Věříme, že se tak vyhneme průserům v budoucnu.

Ale i když svědomitě plníme archivy podrobnejma záznamama všeho, co jsme kdy udělali, daří se nám dělat jednu pitomost za druhou.

Tohle je můj příspěvek k dějinám.

Najdete v něm: dvouhlavý mimina, hmyz velikosti ledničky, boha, ďábla, beznohý válečníky, vesmírný lodě, sex, potápěčský zvony, krádež, války, příšery, rozbitý motory, lásku, cigarety, radost, protiatomový kryty, pizzu a krutost.

Což není nic novýho pod sluncem.

Ulice Kimber Drive

Ulici, na který postavili ealinský nákupní centrum, máme na svědomí Robby Brees a já.

Ještě než jsme odrostli svojí lásce k BMX kolům, jsme neúnavným brázděním pole, kterýmu jsme říkali Kukuřičný město, prakticky vydláždili ulici Kimber Drive. Chlápci, který přijeli s bagrama a asfaltem, nemohli jinak než jít po stopách mejch a Robbyho pneumatik.

Robby a já jsme byli bohama betonovejch řečišť a dějiny mi dávají za pravdu, když říkám, že kudy se prohánějí kluci na kolech, tudy se budou za chvíli kroutit asfaltky jak ze zadku vytažená tasemnice.

A tak jsme měli obchoďák, kterej vypadal jako spodní řada mléčnejch zubů. Po chvíli zubení, bylo to asi před rokem, začaly obchody postupně zavírat, úsměv zčernal kazama, jak lidi odjížděli z města za lepším.

Ježdění na BMXech je pro děcka ze základky.

Kola jsme pořád měli a věřím, že byly chvíle, kdy jsme s Robbym vážně uvažovali, že je vyhrabeme z rohů rodinnejch garáží opředenejch pavučinama. Jenže jsme už byli na střední, alespoň teda ve středoškolskejch ročníkách, protože už od školky jsme chodili na Luteránskou akademii Curtise Cranea. Takže jsme jezdili na skejtech a taky se nám občas podařilo zmizet v Robbyho starým autě.

Byli jsme v prváku a Robby uměl řídit, což se dost hodilo mně a mojí holce Shann Collinsový.

Na Robbyho byl vždycky spoleh. Nevzdával jsem se naděje, že se mi jednou splní moje erotický fantazie a on nás jedný krásný noci vyveze cestama rovnejma jak pletací jehlice, táhnoucíma se mořem kukuřičnejch polí okolo Ealingu, a že Robby neřekne ani slovo, až se vrhnu na Shann a budeme mít sex na hromadě jeho oblečení, který se pokaždý nevypraný povaluje ve špinavým starým fordu exploreru, co zůstal po jeho tátovi.

Nohy na ramena

V pátek skončil bolestně rozvleklej tejden po jarních prázdninách a my s Robbym vzali prkna a vyjeli si ulicí za obchoďákem v Kukuřičným městě.

Se skejtama už nikdo neměl problém.

Alespoň určitě ne nikdo ze čtyř obchodů, který zůstaly otevřený v ealinským nákupním centru po tom, co zavřeli McKeonovu fabriku. Byly to: prádelna, do který Robby nikdy nechodil, Palačinkárna, bazar a obchod s alkoholem. Poslední dva jmenovaný patřily Shanninýmu nevlastnímu tátovi.

Takže jsme tam klidně mohli skejtovat nebo dělat cokoli se nám zachtělo.

Soudě podle prázdnejch plechovek od piva, záhadnýho květovanýho gauče, o kterým jsme si byli jistý, že je prolezlej filckama, a čpícího pachu moči bylo jasný, že ostatní obyvatelé Ealingu jsou s tím, že se na Kukuřičný město nevztahuje žádnej kodex chování, taky v pohodě.

To se ukázalo bejt pro Robbyho a mě onoho pátku politováníhodnou okolností.

Udělali jsme si nájezdy z prohnutejch překližkovejch desek, který jsme položili přes betonový schody za jedním z vyklizenejch obchodů, co bejval ortopedickou ordinací.

„Špatnej podnikatelskej záměr,“ řekl Robby.

„Co jako?“

„Dávat lidem do kupy nohy ve městě, ze kterýho je všichni berou na ramena.“

Robby byl tak chytrej, že mi úplně třeštila hlava z pomyšlení, jak mu někdy musí bejt smutno.

„Měli bysme začít podnikat,“ řekl jsem.

„Dáme si retko?“

Robby totiž říkal cigaretám retka.

„Tak jo.“

Na ten gauč bysme si nesedli za žádnou cenu. Převrátili jsme modrý plastový přepravky od mlíka, sedli si na ně, předloktí opřený o kolena a nohy na skejtech, kterejma jsme pohupovali ze strany na stranu, jako kdybysme se vznášeli na neviditelnejch konejšivejch vlnách.

Robby byl lepší kuřák. Uměl vtáhnout obrovský oblaka cigaretovýho dýmu, jakoby nic se zaklonit a vyfouknout kouřový přízraky nás obou v životní velikosti.

Cigarety jsem měl rád, ale nikdy jsem nekouřil, když si Robby nedal taky.

„Podnikat v čem?“ nadhodil Robby.

„Nevím. Umím psát. Třeba by šly komiksy.“

„Mohl bys kreslit mě.“ Robby si zhluboka potáhnul z cigarety. „Byl bych tvůj komiksovej model nebo tak něco.“

To bych měl vysvětlit.

Taky jsem posedlej dějinama.

V rohu skříně mám hromadu sešitů a šanonů vysokou od země asi do půlky stehen, jsou v nich všechny kraviny, co jsem kdy udělal. Doufal jsem, že jednoho dne poslouží moje dějinný zápisky jako zdroj inspirace pro pár, no, přiznejme si to, více či méně podělanejch příběhů.

Taky jsem maloval. V sešitech byly tisíce náčrtů mě, Shann a Robbyho.

Považuju za svoji povinnost sdělovat pravdu.

„Co přesně komiksovej model dělá?“

„Mluví. A vypadá u toho dobře. Je to těžká práce, takže čekám, že si přijdu na pěkný peníze.“

„Multitasking.“

„Za ten se platí nejvíc, Dikobrazi.“

Robby mi říkal Dikobraz kvůli tomu, jak jsem nosil upravený vlasy. Nevadilo mi to. Všichni ostatní mi říkali Austin.

Austin Szerba.

To je polský jméno.

Někdy žasnu nad souvislostma, který se jako pavoučí vlákna táhnou napříč časem a prostorem. Nad tím, že umírající býk v carským Rusku může mít na svědomí konec světa v Ealingu ve státě Iowa.

A to je pravda.

Andrzeje Szczerbu, mýho pra-pra-pra-pradědečka, vyhostili ještě za mlada ze zemědělský vesničky jménem Kowale. Účastnil se hnutí, který se snažilo bránit násilnýmu porušťování polský kultury. Tak jako spousta polskejch kluků i Andrzej doufal, že se jednoho dne jeho země, o kterou se samolibý sousední státy přetahovaly jako o kus masa, postaví na vlastní nohy.

Nebyl to špatnej nápad, ale za Andrzejovýho života ještě neměl vyjít.

Takže Andrzej musel opustit Kowale a odjet na Sibiř.

Moc daleko se nedostal.

Vlak s vyhoštěným Andrzejem vykolejil po nárazu do umírajícího býka, kterej ležel na kolejích. Byla to hrozná nehoda. Andrzej, kterej měl bejt podle všech předpokladů mrtvej, zůstal sám uprostřed zasněženejch plání.

Andrzej Szczerba nosil na krku řetízek s medailonem s podobiznou svatýho Kazimíra, patrona Polska. Věřil, že mu svatej Kazimír zachránil tehdy při vlakovým neštěstí život, a po zbytek života denně medailon líbal a svatýmu Kazimírovi v modlitbě děkoval.

Mám štěstí, že Andrzej Szczerba na těch zasněženejch pláních neumřel. Zraněnej šel dva dny, až došel do města Hrodna, kde se ukryl před Rusama, a nakonec se tam oženil s holkou jménem Aniela Masulka, která byla mojí pra-pra-pra-prababičkou.

Andrzejovo zdravý polský semeno zplodilo s Anielou čtyři katolický děti — dva kluky a dvě holky.

Jedinej z nich, jeho nejmladší syn Krzys, skončil poblíž Ealingu v Iowě, USA.

To jsou dějiny Szczerbů.

Louis klade řečnickou otázku

Zádama jsme se opírali o zeď ze škvárovejch cihel, pokuřovali jsme ve stínu zelenýho kontejneru a zrovna v momentě, kdy se mi podařilo přemluvit Robbyho, aby vzal auto a jeli jsme do novýho starýho domu Shann Collinsový, jsem se rozhlídnul a zjistil, že se počet obyvatel Kukuřičnýho města nepříjemně rozrostl.

Pozorovali nás čtyři kluci ze státní střední Herberta Hoovera a opírali se u toho o pozinkovaný ocelový zábradlí schodiště, který jsme používali jako rampu.

„Žůžový buzny si to chtěj rozdat v Močopudný uličce.“

Žužu. Tak kluci z Hooverovy střední rádi říkali klukům z Luteránský akademie Curtise Cranea. Nejenom proto, že to znělo tak přihřátě. Do školy jsme museli nosit kravaty. Ten, kdo je vymejšlel, by bejval udělal líp, kdyby se na ten červenobílej proužkovanej vzor vykašlal. Když jsme je měli na sobě, k nim bílý košile a modrý svetry s malinkým křížkem vyšitým uprostřed krvavě červenýho srdce, mohl se jeden těžko ubránit dojmu, že vypadáme jako vlastenecký, křesťanský, proužkovaný žužu.

Ani Robby, ani já jsme ale nebyli takový sráčové, abysme nosili školní uniformy na skejtování.

Vlastně jsme ani tak nejezdili na skejtech, jako spíš pokuřovali cigára.

Robby měl na sobě triko s logem lančmítu Hormel Spam a volný děravý džíny, který nosil tak nízko, že mu vykukovala půlka zadku v boxerkách, na kterejch měl ten den pomeranče a citrony.

Citrusy v Iowě nerostou.

Já měl žluto-zelený trenky na basket a černý triko s Orwellama. Takže jsme jako žužu kluci nevypadali.

The Orwells jsou punková skupina z Illinois.

No, a co se týče druhý části jejich oslovení, tý buznovský, musím říct, že ji Robby slýchával často.

Hodně často.

Znal jsem jenom jednoho z těch kluků: Granta Wallace. Ve městě velikosti Ealingu je těžký neznat všechny děcka, i když vás lidi ze zásady nezajímají.

Ale věděl jsem tohle: Grant a jeho kámoši tady jsou jenom proto, aby dělali bordel.

Taky to mělo vstoupit do dějin.

Dva šedesátikilový žužu buznovský studentíci s cigárama a skejtama nebyli s to zamezit čemukoli, co si čtyři znuděný, dobře živený třeťáci z Hooveru usmysleli, že udělají.

Robby seděl jakoby nic opřenej o zeď a pokuřoval.

Nemůžu si pomoct, ale vypadal jako týpek z černobílejch filmů o popravčích četách, páskách přes oči, cizineckejch legiích a tak.

Jeden z Grantovejch kámošů, zavalitej kluk s obličejem plným beďarů a jen jedním obočím, vytáhnul z kapsy mobil a začal nás natáčet.

Jak říkají dějiny: Natáčení videa na mobilu nevěstí nic dobrýho.

Řekl bych, že přesně na ten signál Grant čekal.

„Půjčte mně a Tylerovi na chvíli svý skejty. Vrátíme vám je.“

Tyler musel bejt ten tupě vyhlížející kluk po Grantový pravý ruce, protože celej vzrušenej přikejvnul, jako by naznačoval, že my žužu buzny máme spolupracovat.

Jenže Robby řekl ne dřív, než to z Granta stačilo celý vylízt.

Má se to tak, a dějiny mně i v tomhle dají za pravdu, že když si děcka jako Grant chtějí půjčit něco jako skejt od děcek, jako jsme Robby a já, tak ty druhý většinou o prkna přijdou, nebo nejdřív dostanou pořádnou nakládačku a o prkna přijdou až potom.

Nakládačku dostanou děcka, jako jsme Robby a já, když jeden z nich řekne ne.

Dnešní hodina dějepisu je u konce.

Grant Wallace, Tyler a ještě jeden kluk, kterej smrděl, jako by měl poblitej rukáv, nás seřezali a ten čtvrtej to celý natočil na mobil.

Jo, a zvláštní dějinný poučení: Nikdy nenoste volný basketbalový trencle se síťkou a boxerky, když máte dostat kolenem do koulí. Propříště. Do budoucna.

Myslím, že jsme se před tím, než nás začali kopat a bušit do nás, ani nestihli pořádně postavit. Robbymu tekla krev z nosu.

Grant vzal naše skejty a hodil je na střechu Palačinkárny.

Pak čtveřice Hooverovic kluků čapla naše boty a hodila je tam taky.

A kdyby skejty neudělaly při dopadu takovej randál, Grant a jeho kámoši by nám stáhli kalhoty a poslali je do keckovo-skejtovýho nebe za nima. Ale Číňan jménem Louis, kterej vařil v Palačinkárně, vykouknul ze zadních dveří a slušně se zeptal, co si jako myslíme, že tam děláme.

Nemám tušení, co jsem si myslel, že tam dělám.

Otázka čínskýho kuchaře Louise sama o sobě stačila k tomu, aby Grant a jeho kámoši tý kratochvíle nechali.

Kroutil jsem se na boku a držel se za pytlík, rukávem černýho trička s Orwellama jsem vytíral lepivou louži moči na asfaltu Kukuřičnýho města.

Grant a Hooverovic kluci byli pryč a Louis, kterej byl očividně spokojenej, že jeho řečnická otázka po tom, co si jako my kluci myslíme, že děláme, zůstala bez odpovědi, za sebou zabouchnul dveře.

A já chvíli přemejšlel, proč si kluci jako Grant Wallace, který říkají klukům jako já a Robby Brees buzny, tak užívají stahování kalhot menším klukům.

Dobrá otázka pro odbornou literaturu, řekl bych.

Máš krev na lančmítu

„Bolí tě něco?“

„Koule. Kolena. Trenky.“

„Aha. Hm.“

„Máš krev na lančmítu.“

„Sakra.“

Grant Wallace mě zavraždil

Robby se cejtil mizerně a nebylo to kvůli krvi z nosu. Když se něco takovýho stalo, dával si to za vinu. Trochu brečel a to mně bylo líto.

Pomalu jsme se dávali dohromady.

Dějiny říkají, že po podobným zážitku se buď jen tak v ponožkách seberete a dáte si cigáro se svým zkrvaveným kámošem, nebo ne.

Protože jsme s Robbym ještě neměli umřít, rozhodli jsme se zakouřit si.

Andrzej Szczerba by si bejval určitě rád zapálil, když se celej krvavej posbíral z rozvalenýho vlaku uprostřed polskejch sněžnejch plání.

Teorií na to, jak zastavit krvácení z nosu, je asi jako kukuřičnejch klasů ve všech silech státu Iowa dohromady.

Robby se rozhodnul jít na to umělecky.

Kleknul si na všechny čtyři jako pes, svěsil hlavu dolů a nechal z nosních dírek stejkat karmínový kapky krve. Potahoval u toho z cigára a kap-kap-kapal na asfalt pointilistický poselství: GRANT WALLACE MĚ ZAVRAŽDIL.

Já jsem se na to koukal, kouřil jsem a přemejšlel, jak se asi daří našim skejtům a botám nahoře na střeše.

Bohužel, i když jsme si to oba dost užívali, přestal Robby krvácet už po napsání druhýho A, takže se nedostal dál než ke GRANT WA.

„Nikomu nedojde, co to znamená,“ řekl jsem.

„Měl jsem to udělat psacím.“

„Na psací stačí míň krve. A taky menší písmo. To ví každej.“

„Možná bys mě měl praštit ještě jednou.“

Došlo mi, že jsem ještě nikdy nikoho nepraštil.

„To bych neřekl, Robby. Máš s sebou nějaký drobný?“

„Proč?“

„Můžem jít vyprat trika do prádelny. Stejně se musíš naučit tyhle věci používat.“

A tak jsme se Robby a já dobelhali před obchoďák a vešli do ealinský samoobslužný prádelny, kde jsme svou investici maximálně zúročili tím, že jsme spolu s tričkama vyprali i ponožky.

„To je nuda,“ konstatoval Robby, když jsme čekali, až pátej čtvrťák, kterej jsme vhodili do sušičky, jako mávnutím kouzelnýho proutku dostane vodu a prací prášek z našeho oblečení. „Není divu, že sem nikdy nechodím.“

„V domě nemáte prádelnu, nebo co?“

„Je hnusná.“

„Je to tam horší než tady?“

„Tady? Tady je to jako na Havaji, Dikobrazi. Sedíme si tu bez trik a naboso a sledujem, jak to ponožky a trika roztáčej.“

Robby žil sám s mámou v malým dvoupokojovým bytě na místě, kterýmu se říkalo Del Vista Arms, ve štukovaný bytovce jenom tři bloky od Kukuřičnýho města. Vydali jsme se tam ve vypranejch, ještě vlhkejch ponožkách a tričkách.

Dva z bytů v patře, na kterým bydlel Robby, měly na dveřích výzvu k vystěhování.

„Počkej tady,“ řekl a potichu zaplul dovnitř.

To znamenalo, že jeho máma je doma. Robby neměl rád, když k němu někdo chodil, když byla jeho máma doma. Věděl jsem to. Stejně se tu stavil jenom pro klíčky od forda, abysme si mohli vyjet.

Takže jsem počkal.

„Krev z tvýho lančmítovýho trika nepustila,“ řekl jsem.

Jeli jsme na západ po Mercantile Street k nám domů, když jsem si všimnul rozpitejch hnědejch fleků zapraný krve na Robbyho hrudníku. A na nohou měl pořád jenom ponožky.

„Půjčím ti u nás nějaký boty,“ nabídnul jsem mu. „Pak můžem zajet za Shann a něco podniknout.“

Mrknul jsem přes rameno na zadní sedadlo.

Přemejšlel jsem, jestli někdy přijde doba, kdy nebudu nadrženej nebo nebudu zmatenej ze svý nadrženosti nebo zmatenej z toho, že mě rajcujou věci, který by mě rajcovat neměly.

Dějiny suďte si mě, asi ne.

„Myslím, že bysme měli vylízt nahoru na střechu a dostat naše věci dolů. Dneska v noci, až nás nikdo neuvidí. Byly to mý nejlepší boty.“

Vlastně to byly Robbyho jediný boty, když nepočítám ty ke školní luteránský uniformě.

Byl jsem pro.

„Vsadím se, že na tý střeše bude spousta zajímavejch věcí,“ řekl jsem.

„Jasně. Nepochybuju o tom, že celej Ealing schovává svoje nejzajímavější krámy na střeše Palačinkárny.“

„Tak možná ne.“

Co proslavilo tuhle zemi

Robby měl starší ségru jménem Sheila.

Sheila byla vdaná a žila se svým mužem a Robbyho šestiletým synovcem v Cedar Falls.

Já měl staršího bráchu jménem Erik.

Erik byl v Afghánistánu, střílel na lidi a tak.

I když není Cedar Falls nic moc, a o Del Vista Arms ani nemluvě, Erik si mohl vybrat lepší místo než Afghánistán.

Obě naše mámy braly malý modrý pilulky, aby se necejtily tak úzkostně. Moje máma je brala kvůli Erikovi a Robbyho máma zase kvůli tomu, že když jsme byli v sedmý třídě, Robbyho táta odešel a už se nevrátil. Můj táta učil dějepis na Luteránský akademii Curtise Cranea a moje máma dělala účetní v Hy-Vee, takže jsme měli dům, psa a takový ty věci okolo.

V Hy-Vee se prodává jídlo a tak.

Naši byli předvídatelný a děsivý. Taky ještě nebyli doma, když jsme s Robbym dorazili v mokrejch ponožkách a tričkách k nám.

„Bacha na psí hovna,“ varoval jsem ho cestou přes zahradu.

„Austine, měl bys posekat trávník.“

„To by pak byly dobře vidět psí hovna a táta by po mně chtěl, abych je posbíral. Takže bych musel posekat trávník i uklidit psí hovna.“

„Podobný myšlenky přispívaj ke slávě týhle země,“ řekl Robby. „Vem si to, kdyby udělovali Nobelovu cenu za vyhejbání se práci, každoročně by nějakej bílej týpek z Iowy dostal milion babek a vejlet do Švédska.“

Představa, že já a Robby jedeme do Švédska, mě rajcovala.

Novej starej dům Shann Collinsový

První věc, kterou jsme u nás samozřejmě udělali: Zašli jsme si do kuchyně pro jídlo.

Taky se to neobešlo bez šlápot na podlaze, protože pokud jde, jak známo, o roznášení špíny z chodníků, trávníků, Del Vista Arms a Robbyho neuklizenýho starýho forda explorera, jsou navlhlý ponožky maximálně efektivní.

Uvařil jsem vodu a odnesli jsme si instantní nudle a pytlík sejrovejch doritos ke mně do pokoje.

Zatímco jsem si do sešitu do posledního detailu zaznamenával, co se toho dne událo, Robby seděl u mě na posteli a jedl.

„Hele,“ hodil jsem po něm mobil, „zavolej Shann.“

„Čuchals někdy k sejrovejm doritos?“

„Mmmm…“ musel jsem o tom popřemejšlet. Psal jsem. „Asi ne.“

„Jenom se ptám,“ dodal, „protože smrděj jako nohy mýho synovce.“

„Proč čucháš k nohám šestiletýmu klukovi?“

„To by mě taky zajímalo.“

Shann se jako obvykle naštvala, protože jsem nechal Robbyho volat ze svýho telefonu, a když to vzala, myslela si, že jsem to já. To mě samozřejmě rajcovalo. Ale Robby jí vysvětlil, že píšu a že se nám stalo něco strašnýho. Zeptal se, jestli můžeme přijet do jejich novýho starýho domu, až se najíme.

Pokud jde o předávání vzkazů Shann, byl Robby vždycky neuvěřitelně zdvořilej prostředník. Vlastně myslím, že měl největší podíl na tom, že do mě byla tak zamilovaná. Někdy jsem si přál, aby bylo možný useknout Robbymu hlavu a přidělat ji k mýmu tělu, jenomže tenhle nápad nebyl v pořádku hned ze dvou důvodů. Zaprvý, i když je to nepříjemný, byl jsem z představy hybridního Robbyho/Austina v posteli s Shann tak trochu nadrženej. Zadruhý, stínání hlav bylo v Ealingu citlivý téma.

Jasně, to asi i kdekoli jinde. V Ealingu ale došlo v šedesátejch letech k podivný sérii nevyřešenejch vražd. Ve všech hrála roli bezhlavost.

Dějiny jsou plný stínání hlav a Iowa v tom není žádnou výjimkou.

Takže když jsme dojedli, vybavil jsem Robbyho párem čistejch ponožek, svejma nejlepšíma adidaskama a trikem s Titus Andronicus (já se převlíknul do Animal Collective — mám jenom trička s kapelama).

Oba jsme s úspěchem předstírali, že jsme si nevšimli auta mýho táty, který zaparkovalo před domem ve chvíli, kdy jsme vyráželi k Shann.

„Perfektní načasování,“ prohodil jsem.

Robby mi odpověděl zamáčknutím zapalovače na palubní desce.

Kromě stínání hlav před padesáti lety se Ealing proslavil taky díky dr. Gradymu McKeonovi, zakladateli McKeonovejch závodů, který ještě před půl rokem zaměstnávaly půlku lidí v Ealingu. Grady McKeon dělal něco s vědou a vydělal si balík na obrannejch programech během studený války. Když to začalo jít s bojem proti komunismu, a tím pádem i s McKeonem z kopce, závody se přeorientovaly na výrobu vibračních sprchovejch hlavic a kartáčků na zuby, který je ale nakonec daleko výhodnější vyrábět v Malajsii nebo tam někde. Takže fabriku zavřeli, což je jeden z hlavních důvodů, proč většina obchodů v nákupním centru zkrachovala a proč jsem při každý návštěvě Robbyho v Del Vista Arms našel na dveřích sousedů nový výzvy k vystěhování.

Půl století dějin jednoho města ve státě Iowa ve čtyřech větách.

Grady McKeon byl ten tam, ale jeho o dost mladší brácha žil a podnikal v Ealingu. Johnny McKeon provozoval ve zbytkách obchoďáku Líznutýho cvrčka a bazar Druhá šance a oba kšefty se těšily velký oblibě místních.

Johnny, kterej těmhle dvěma podnikům osobně vymejšlel názvy, byl taky nevlastním tátou Shann.

A Shannon Collinsová, který s Robbym říkáme Shann, její máma (veskrze novopečená paní McKeonová) a Johnny se právě stěhovali do McKeonovýho sídla, což byla zašlá dřevěná ohavnost, zapsaná do Seznamu památkově chráněných budov Ealingu.

Ten seznam měl vlastně jen tuhle jednu položku.

Cesta k novýmu starýmu domu Shann nám s Robbym trvala dvě cigarety.

Byl to těžkej den.

Potřebovali jsme další krabičku.

Když lezeš někam, kam nemáš

Ve dveřích jejich novýho starýho domu mi Shannon dala pusu na pusu.

Robbymu taky.

Vždycky mu dávala pusu po tom, co ji dala mně.

To mě rajcovalo.

Přemejšlel jsem, co by řekla na trojku se mnou a Robbym ve svým novým starým a ještě nezařízeným pokoji.

Věděl jsem, co by řekl Robby.

„Mám se svlíknout už tady, nebo až v pokoji?“

Přemejšlel jsem taky, jestli jsem homosexuál jenom proto, že myslím na trojku s Robbym a Shann. A dost mě štvalo, že by bylo jednodušší přemluvit Robbyho než moji vlastní holku.

Cejtil jsem, jak rudnu a jak se v triku Animal Collective potím.

Došlo mi, že dobrý čtyři minuty stojím ve dveřích velkýho starýho domu, kterej smrdí jako kůže starejch lidí, a myslím na různý varianty trojky s Robbym a Shann.

Takže by mě zajímalo, jestli jsem teplej.

Nevnímal jsem nic z toho, o čem se Shann s Robbym bavili, při hloubání nad vlastní orientací jsem musel vypadat jako idiot.

Stál jsem tam jako nafukovací panna.

Tohle do svejch dějinnejch zápisků nepíšu, ale asi bych měl.

Myslím, že žádnej historik takovýhle věci nezaznamenával.

„Musíš ho dneska omluvit, dostal kopanec do koulí.“

„Hm?“

Robby do mě šťouchnul ramenem, a protože idioti rozumí anglicky líp, když na ně řvete, pěkně od plic zopakoval: „MUSÍŠ HO DNESKA OMLUVIT, DOSTAL KOPANEC DO KOULÍ.“

Shann mi přiložila dlaň na čelo jako opravdová máma, taková, co nebere denně tuny drog a co si myslí, že je jejímu chlapečkovi nedobře. Opravdový mámy mají v ruce něco jako senzor.

Máma Shann Collinsový, paní McKeonová, byla opravdová máma. Byla taky zdravotní sestra, to než si vzala Johnnyho McKeona.

„Austine, jsi v pořádku?“

„Hm? Jo, jasně. Promiň, Shann. Nějak jsem se nad něčím zamyslel nebo co.“

Konkrétně nad tím, jak si to všichni tři rozdáváme ve Švédsku.

To jsem jí ale neřekl.

Pokoj Shann byl úplně prázdnej.

Celej dům byl prázdnej, takže se naše hlasy a kroky rozlíhaly jako zvukový efekty v nějakým hororu o třech děckách, který lezou někam, kam nemají.

Takový představy mě teda rozhodně nerajcovaly.

Jediný, čeho jsem si v tom zatuchlým mauzoleu všimnul, byly ještě neotevřený krabice s McKeonAutovibra® sprchovejma hlavicema a kartáčkama.

„Stěhováci přijedou dneska odpoledne. Zrovna naložili auto u nás doma,“ vysvětlovala Shann a hlas se jí rozlíhal po jejím prázdným pokoji, ve kterým jsme nervózně přešlapovali.

Když totiž stojíte v prázdným pokoji na rozvrzaný prkenný podlaze, je přirozenou lidskou reakcí přenášet váhu z jedný nohy na druhou a myslet na sex.

Robbyho vulkán

S Shann jsem začal chodit v sedmý třídě.

Ten rok se toho stalo docela hodně, když nad tím tak přemejšlím.

Jenom z tohohle období existuje devět oboustranně popsanejch sešitů Souborných dějin Ealingu podle Austina Szerby.

V tom roce nastoupil Erik k námořnictvu a mě nechal doma samotnýho s naší zlatou retrívřicí Ingrid, která měla vylučovací ústrojí jako torpédo.

Lidi z Ealingu označujou jako torpédo všechno, co se pohybuje větší rychlostí než klíčící kukuřičnej stonek.

Toho roku se taky Robbyho táta vydal do Guatemaly natáčet dokument o sopečnejch erupcích. Vybuchlo toho tehdy víc, protože pan Brees tam potkal jednu Guatemalku, přivedl ji do jinýho stavu a emigroval do Guatemaly.

A podobně jako vulkány jinejch sedmáků se i ten můj probouzel k aktivní sopečný činnosti. Torpédomet.

A v tom roce se taky do Ealingu přistěhovala máma Shann Collinsový, která nechala svou dceru zapsat na Luteránskou akademii Curtise Cranea (kam chodili jenom samý vzorný křesťani, který nekouřili a už vůbec nevěděli nic o erupcích), a vzala si Johnnyho McKeona, kterýmu patřil bazar Druhá šance a obchod s alkoholem Líznutý cvrček.

A já se zamiloval do Shann Collinsový.

Bylo to dost zmatený období. V tý době mi ještě nedocházelo, že se mý erupce a vůbec všechno okolo mě bude v dalších pár letech jenom víc a víc komplikovat.

Řeknu vám, jak se mi podařilo, aby se do mě Shann Collinsová zamilovala. Můj nejlepší kamarád Robby Brees mě naučil tancovat.

Do Shann jsem byl blázen od prvního momentu, co jsem ji uviděl. Shann byla ale v Ealingu nová a nevšímala si nikoho, natož pak třináctiletejch torpéd posedlejch vlastníma vulkánama.

Robby zaregistroval, jak moc po ní šílím, a tak mě obětavě naučil tancovat právě včas na Smíšený ples u příležitosti oslavy konce školního roku na Luteránské akademii Curtise Cranea. Mísení pohlaví se na Luteránský akademii Curtise Cranea obvykle netolerovalo.

A tak jsem dva a půl tejdne večer co večer chodil k Robbymu domů, kde jsme si u něj v pokoji pouštěli vinylový desky jeho mámy a on mě učil tancovat. Bylo to chvíli po tom, co se s mámou museli vystěhovat ze svýho domu do bytu v Del Vista Arms.

Robby byl nejlepší tanečník, jakýho jsem kdy poznal, a holky jako Shann mají rády kluky, co umějí tancovat.

Dějiny ukazujou, že kluci, co umějí tancovat, mají daleko větší šanci poslat svoje geny dál než kluci, co to neumějí.

Kluci, co umějí tancovat, jsou genetický vulkány.

Z tancování s Robbym u něj v pokoji jsem byl ale zároveň zmatenej, protože to bylo stejně zábavný a jedinečný jako kouření cigaret, ze kterýho jsem byl v tý době nadrženej.

V sedmičce jsme s Robbym ukradli jeho mámě první krabičku cigaret. Když nám bylo patnáct, začala nám je kupovat sama. I když byla Robbyho máma závislá na práškách a neměla v dlani takovej ten senzor, co mívají opravdický mámy, nevadilo jí, když náctiletý kluci kouřili u ní doma a tančili spolu sami dva v pokoji, a to se počítá.

Když jsme byli v sedmičce, tak mi taky Robby řekl, že by radši tančil se mnou než s jakoukoli holkou. A neměl na mysli jenom tancování. Byl jsem z toho pořádně zmatenej. Dost jsem kvůli tomu přemejšlel spíš o sobě než o Robbym, protože v sobě jsem se nevyznal a Robbyho jsem měl moc rád.

Nejdřív jsem si myslel, že z toho Robby vyroste a pustí se do erupcí jako všichni ostatní.

Ale s Robbyho vulkánem bylo všechno v pohodě a nikdy z toho nevyrostl.

Takže na Smíšeném plesu u příležitosti oslavy konce školního roku na Luteránské akademii Curtise Cranea přišel Robby neohroženě a nenuceně k Shann Collinsový a oznámil jí následující:

„Můj kamarád Austin Szerba je stydlivej. Stojí támhle. Je pěknej, co? Je taky moc milej, píše poezii a navíc skvěle tancuje. Byl by moc rád, kdyby sis s ním chtěla zatančit.“

Ať si to bylo zmatený nebo ne, od tý doby se nám spolu náramně vedlo. Shann, Robbymu a mně.

Koniec ukážky

Table of Contents

EALING

ČÁST PRVNÍ