KAREL RICHTER

Válka začala

v Polsku

UTAJOVANÁ FAKTA O NĚMECKO-SOVĚTSKÉ AGRESI

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Karel Richter, 2004

Preface © Jan Halada, 2004

Cover © Karel Kárász, 2004

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2004

ISBN 80-86328-43-0

OBSAH

EDIČNÍ POZNÁMKA

Prolog

I. Pakt, který ohromil svět

DIPLOMATICKÉ NÁMLUVY

PŘÍPRAVA KOMPLOTU

DVEŘE K VÁLCE OTEVŘENY

II. Německé přípravy k válce

PŘEDPOKLADY A PLÁNY

AKCE ZAČÍNÁ

INSCENOVANÉ PROVOKACE

III. Stigmata dějin

ROZERVANÉ POLSKO

VÁLEČNÉ KALKULACE

VE VÍRECH BOLŠEVICKÉ REVOLUCE

ZROD NEZÁVISLÉHO POLSKA

TĚŽKÉ POČÁTKY NOVÉHO STÁTU

BOJE O VÝCHODNÍ HRANICI

VÁLKA S BOLŠEVIKY

KRVAVÉ STŘETY S NĚMCI

NĚMECKÉ SBLIŽOVÁNÍ SE SOVĚTSKÝM RUSKEM

PROMARNĚNÁ ŠANCE

ÚKLADY PROTI POLSKÉMU STÁTU

IV. Dozrávání krizí

PAVOUČÍ SÍTĚ ÚKLADŮ

HITLER ODHALUJE TVÁŘ

NA OSTŘÍ NOŽE

ČESKOSLOVENŠTÍ VOJÁCI V POLSKU

NEPLODNÉ PAKTOVÁNÍ

V. Válka

PÁTEK 1. ZÁŘÍ 1939

PRVNÍ OBDOBÍ VÁLKY

ČESKOSLOVENSKÝ LEGION

URPUTNÉ BOJE S HOŘKOSTÍ PORÁŽEK

BITVA NA BZUŘE

PRORADNÝ ÚDER Z VÝCHODU

RUDÁ ARMÁDA NA POSTUPU

ZAJETÍ ČS. LEGIONU

FINÁLE OBRANY

DĚLENÍ LUPU

Epilog

POD NADVLÁDOU ADOLFA HITLERA

V SOVĚTSKÉM RÁJI

POKUS O SPOJENECTVÍ

PRAVDA SE VYNOŘUJE

LITERATURA

ČASOVÝ PŘEHLED UDÁLOSTÍ

EDIČNÍ POZNÁMKA

Válka představuje v historii lidstva nepřetržitý sled událostí, které bohužel nemají konce. Tvoří její smutnou součást, slouží jako stále varovné memento, jemuž nikdo nenaslouchá. Na druhé straně, ať už jako pokračování politiky, řešení jakýchkoliv zástupných problémů, nebo jen touha po moci jedince či celku, nás stále zajímá a do jisté míry i prazvláštním způsobem fascinuje. Některá válečná kataklyzmata proto natrvalo zakotví v našem povědomí, jiná vyprchají, těžko si je vybavujeme, byť o jejich existenci a významu jsme již slyšeli.

Edici Polozapomenuté války v nakladatelství Epocha, v duchu zásad systematického uvádění titulů z oblasti literatury faktu, na tento záměr nejen programově navazuje, ale i prohlubuje, a tak nabízí čtenářům další a nová zajímavá témata. Je přirozené, že se edice zaměří na válečné události, které zdánlivě nejsou ve středu naší těkavé a poněkud hektické pozornosti - a tudíž takzvaně mediálně méně atraktivní - ale které tvoří přirozenou součást našeho chápání kontinuity na stále platné ose minulost, přítomnost, budoucnost. Proto její témata, v podobě každoročně čtyř nabídnutých titulů, budou obsahově bohatá a bez striktního časového vymezení. Nejen tedy události poměrně nedávné, jako například válečná střetnutí dvacátého století - vždyť od korejské války nás dělí jen o něco více než padesát let a od sporu mezi Argentinou a Velkou Británií, který vyústil ve válku o Falklandy či Malvíny, zhruba třicet let - ale i ty, jež jsou časově hodně vzdálenou minulostí. A tak edice Polozapomenuté války zahrne jak veškerou lidskou historii, tak i představí celý svět v nabídce válek, které neztratily ani na významu, ani na zajímavosti, a proto stále vzbuzují náš zájem. Ostatně důvodů, pro které válčit, se stále - bohužel - najde velmi mnoho. Ať už je to víra, zlato, kolonie, suroviny, ropa, dokonce i fotbal, nebo ideje, lidstvo je nepoučitelné, a změnit se v tomto, jak se zdá, nehodlá. I toto jakési varovné memento má edice na mysli, když bude čtenáři své tituly nabízet. Všechny je také hodlá vybavit náležitostmi, které dobrá literatura faktu má mít, tj. vybavit je fotografiemi, mapami, grafy, chronologií událostí, stejnou grafikou či medailonem autora. Nyní už jen zbývá, aby si k ní čtenář nalezl cestu a neopustil ji. To je společné přání editora a nakladatele.

Jan Halada

Prolog

Bylo to někdy začátkem října 1939 v Kamenci Podolském, když nás enkávedisti odváželi z prozatímní internace v prázdných dělostřeleckých kasárnách. Nikdo nevěděl kam. Než se hranaté, rozhrkané náklaďáky vykodrcaly z rozblácených ukoptěných ulic s nízkými dřevěnými domky z carských časů, začalo studeně mrholit. Byl ušmouraný podzimní den. Před nevzhlednými krámky postávaly ženské po vesnicku zababušené do šál a mužští v holínkách a placatých čepicích, upnutí do rubašek, které jim čouhaly pod kabátci. Obraceli po nás hlavy. Ve tvářích se jim zračila lhostejná zvědavost, soucit, podezíravá nevraživost k cizincům, jak komu. Ale my sami jsme zírali přes bočnice tak otráveně, že jsme rozhodně žádné sympatie vzbuzovat nemohli.

Za dvě hodiny auta zastavila na nízkém návrší za dědinou Olchovce před velkou budovou nedostavěného kulturního domu. Provlhlí a zkřehlí jsme na výzvu strážných vylézali z koreb. Enkávedisté s bodáky na puškách nás pobízeli hrubými hlasy: „Bystro! Bystro! Davaj, davaj!“

Neomítnutá cihlová stavba, kolem níž se dosud povalovala zednická korýtka a fošny z lešení, vévodila osaměle doškovým střechám rozházeným v údolí.

Rozběhl jsem se s kamarádem Tondou ke vchodu, do něhož se dral celý chumel nedočkavců. Stále ještě drobně pršelo. Prostranství kolem budovy bylo zdupané a zaneřáděné roztroušenou slámou a hromádkami trusu, které tu zůstaly po polských válečných zajatcích.

„Takhle to tady zasvinili polští oficíři, velkomožné panstvo! Tfuj!“ odplivl si enkávedista. „Svoloč jedna!“

Obrátil jsem se k němu zády. Nechtělo se mi poslouchat ty jeho zlostné nadávky. Poláci byli v téhle válce naši spojenci. Hlásili jsme se přece k boji po jejich boku. Jenže Němci je rozdrtili dřív, než nás polské velení stačilo vyzbrojit a odeslat na frontu. A Rusáci jim ještě ke všemu vpadli do zad. Říkal jsem si: „Nešťastnej národ tihle Poláci! Z jedný strany je bijou Němci, z druhý Rusové.“ Že Němci Poláky brali do zajetí, to jsem chápal, vedli proti nim válku. Ale proč Rusové? Jacípak váleční zajatci, když Polsko s Ruskem neválčilo? Nebo válčilo?

Bylo to divné, moc divné. 31. října promluvil na zasedání Nejvyššího sovětu předseda rady lidových komisařů V. M. Molotov. Noviny byly plné toho, co řekl: „Vládnoucí kruhy Polska se nemálo chlubily ‚pevností‘ svého státu a ‚silou své armády.‘ Ukázalo se však, že stačil krátký úder na Polsko, provedený nejprve německou armádou a poté Rudou armádou, aby nic nezbylo z tohoto nestvůrného zplozence versailleské smlouvy, žijícího na úkor porobených nepolských národností.“ Uvažoval jsem: Takže Sověti jsou přece jen spojenci Německa! Radují se z německého vítězství. Spílají Polsku jako nestvůrnému zplozenci versailleské smlouvy. Proč? Že v jeho hranicích žily národnostní menšiny? V tom případě jsme i my Čechoslováci nestvůrnými zplozenci versailleské smlouvy. Ostatně němečtí nacisté nás obdobnými urážkami častovali. Jako by v Sovětském svazu nebyly neruské národnosti! Nemá snad polský národ právo na svůj stát? Pro spojence Polska ve válce proti Hitlerovi, jakými jsme byli my, českoslovenští vojáci, bývalí příslušníci legionu v Polsku, bylo hrozné číst takové výroky. Molotov však u toho nezůstal, řekl ještě horší věci:

„Je například zřejmé, že za posledních měsíců dostaly takové výrazy, jako agrese a agresor nový konkrétní obsah, nabyly nového smyslu. Není těžké uhodnout, že tyto výrazy nyní nemůžeme používat v tomto smyslu jako, řekněme, před třemi nebo čtyřmi měsíci. Hovoříme-li nyní o mocnostech Evropy, nachází se Německo v situaci státu usilujícího o co nejrychlejší zakončení války a o mír, kdežto Anglie a Francie, bojující ještě včera proti agresi, jsou pro pokračování ve válce a proti nastolení míru. Úlohy, jak vidíte, se mění.“ Molotov nejenže proměňoval Německo div ne v holubici míru a Anglii a Francii v agresory a odmítal myšlenku obnovy Polska, on zavrhoval a zneuznával spravedlivé cíle této války, když prohlásil: „O obnově starého Polska nemůže být, jak je každému zřejmé, ani řeči. Proto je nesmyslné pokračovat v současné válce pod heslem obnovy bývalého polského státu. Přestože to vlády Anglie a Francie chápou, nechtějí zakončit válku a uzavřít mír, ale hledají nové ospravedlnění pro pokračování války proti Německu. V poslední době se vládnoucí kruhy Anglie a Francie snaží vystupovat v roli bojovníků za demokratická práva národů proti hitlerismu, přičemž anglická vláda prohlásila, že jejím cílem války proti Německu není nic víc a nic méně nežli zničení hitlerismu… Každý však pochopí, že ideologii nelze zničit silou, nelze s ní skoncovat válkou. Proto je nejen nesmyslné, nýbrž i zločinné vést takovou válku, jakou je válka za zničení hitlerismu, maskovaná falešnou vlajkou boje za demokracii.“

Jestliže Molotov ukazoval skutečnou tvář sovětské politiky, pak se podplukovník Svoboda mýlil, když nás po zprávě o podepsání sovětsko-německého paktu o neútočení, který byl vlastně - jak se ukazuje - dohodou o spojenectví, na nádvoří bronovického tábora nabádal, abychom věřili, že Sovětský svaz nezradí. Jak tomu máme ale věřit, když Sověti schvalují a omlouvají německé přepadení Polska a odmítají spravedlivou válku za osvobození národů, jako jsme my a Poláci, co musí žít v nacistickém otroctví? Když se kamarádí s těmi německými lupiči, neznamená to nic jiného, než že jim schvalují, aby si ponechali všechno, co do této chvíle naloupili, a tím zrazují všechny oběti hitlerovské agrese. Zrazují i svou nedávnou lepší minulost zásadových odpůrců mnichovského násilí a rozbití Československa a okupace českých zemí.

28. září, jak jsme se dozvěděli z novin, Sověti podepsali s Německem další smlouvu. O přátelství a hranicích. Takže rozdělení východní Evropy je hotová věc. Za těchto okolností věru nevím, co vojáci jako já, kteří odešli z domova bojovat proti nacistům za osvobození své vlasti, mají v Sovětském svazu co pohledávat.

I. Pakt, který ohromil svět

DIPLOMATICKÉ NÁMLUVY

Začátkem roku 1939 ve vztazích mezi Sovětským svazem a Polskem nastalo mírné oteplení, které se projevilo 19. února uzavřením obchodní smlouvy. Nedlouho poté, když Německo začalo s rostoucím důrazem uplatňovat své nároky na připojení svobodného města Gdaňsk k Říši a vybudování exteritoriální dálnice a železnice přes polské území, ujistila vláda SSSR prostřednictvím svého varšavského velvyslance, že v případě konfliktu Polska s třetí říší zaujme k Polsku přátelský postoj.

Brzy však přišel z Moskvy neurčitý signál, že sovětské vedení se nejspíš chystá změnit kurs své dosavadní politiky vůči Německu. J. V. Stalin 10. března na XVIII. sjezdu komunistické strany bolševiků kritizoval západní politiku neintervence, která ve skutečnosti sleduje podněcování a podporu válek například mezi Japonskem a Čínou a Německem a Sovětským svazem. „Nedovolíme,“ prohlásil sovětský diktátor, „aby podněcovatelé válek, zvyklí vytahovat kaštany z ohně cizíma rukama, zavlékali naši zemi do konfliktů.“ V Berlíně byl Stalinův náznak změny pohledu na Německo správně pochopen.

17. dubna sovětský vyslanec v Berlíně Alexej F. Merkalov v rozhovoru se státním tajemníkem v německém ministerstvu zahraničních věcí Ernstem von Weizsäckerem o dodávkách německé vojenské techniky prohlásil, že existují předpoklady, aby jeho země žila s Německem „na normální úrovni“. Tentýž den sovětská vláda však vystoupila s návrhem na uzavření paktu o vzájemné pomoci mezi Anglií, Francií a SSSR.

Začala vleklá jednání, v nichž představitelé velmocí neusilovali ani tak o dosažení dohody o jednotném postupu v případě německé agrese jako spíše o naplnění diplomatických a vojenských záměrů a vmanévrování druhé strany do konfliktu s třetí říší.

Odvolání Maxima Litvinova z funkce lidového komisaře zahraničí (3. 5.) a jeho nahrazení Vjačeslavem Molotovem však signalizovalo zatím netušenou změnu kursu sovětské zahraniční politiky.

Sovětské vedení zřejmě zkoumalo, která mezinárodně politická orientace pro ně bude výhodnější, zda spolupráce s Anglií a Francií, nebo s Německem. Zatím používalo obou protikladných alternativ jako nástrojů nátlaku při vymáhání vstřícnosti svých partnerů v jednání.

18. července 1939 šéf sovětského obchodního zastupitelství v Berlíně Babarin v doprovodu dvou svých úředníků navštívil na ministerstvu zahraničí radu Schnurreho, aby mu oznámil, že Sovětský svaz je připraven k rozšíření svých hospodářských vztahů s německou říší. Zároveň mu předložil návrh nové obchodní smlouvy se zřetelným politickým vyzněním.

Za čtyři dny státní tajemník Weizsäcker zaslal velvyslanci Schulenburgovi nové instrukce: vyjít sovětským obchodním návrhům natolik vstříc, aby bylo možno dosáhnout rychlé dohody i z hledisek politických.

Než stihl Schulenburg cokoli podniknout, popostrčil celou záležitost dopředu sám Ribbentrop.

26. července 1939 večer legační rada Ribbentropova ministerstva Karl Schnurre, jak mu bylo uloženo, pozval na večeři sovětského velvyslaneckého radu Astachova a šéfa sovětské obchodní mise v Berlíně Babarina do luxusní berlínské restaurace Ewest. Při dobrém jídle a pití se odvíjel zajímavý rozhovor. Ruští hosté se zdrželi až do půl jedné v noci. Sami začali hned po úvodním přípitku nostalgicky želet pominutí někdejších časů, kdy Německo a Rusko měly v zahraniční politice shodné zájmy a k obapolnému prospěchu těsně spolupracovaly.

„Taková spolupráce je dosažitelná i dnes,“ poznamenal Schnurre, „pokud by ji sovětská vláda považovala za žádoucí.“

Hosty zajímalo, co by se pro to dalo udělat. Po letech nepřátelství nelze ze dne na den dosáhnout tak zásadní změny. Schnurre vyložil svou představu: v první fázi obnovit spolupráci v hospodářských záležitostech, ve druhé usilovat o normalizaci a zlepšení politických vztahů. Ve třetí fázi by pak už bylo možné znovunastolení dobrých vztahů nebo návrat k stavu, který existoval dříve, v době, kdy platila Smlouva o přátelství a neutralitě mezi Německem a Sovětským svazem, podepsaná 26. dubna 1926 v Berlíně. Anebo by se mohlo přikročit k novému uspořádání, které by bralo v úvahu životní zájmy obou stran.

Tváře obou hostů vyzařovaly naprostou spokojenost. Slyšeli to, co si soudruzi v Moskvě přáli slyšet. Astachov si dotazem ověřil, jaká je z německého hlediska reálnost třetí fáze.

„Mně se zdá plně uskutečnitelná,“ prohlásil Schnurre, „neboť v celém prostoru od Baltského moře až k Černému moři a Dálnému východu neexistují podle mého názoru kontroverzní problémy zahraniční politiky, které by vylučovaly takové vztahy mezi oběma zeměmi. Co víc, nehledě na veškeré světonázorové rozdíly je pro ideologii Německa, Itálie a Sovětského svazu jedna věc společná, je to odpor ke kapitalistickým demokraciím. My ani Itálie nemáme nic společného se západním kapitalismem. Proto by se nám zdálo dost paradoxní, kdyby Sovětský svaz jakožto socialistický stát stál na straně západních demokracií.“

V průběhu rozhovoru, v němž došlo i na polskou otázku, Astachov prohlásil, že Gdaňsk by se měl tak či onak vrátit do Říše a že otázka koridoru by měla být nějakým způsobem vyřešena ve prospěch Říše.

Živá diskuse se rozvinula kolem otázky, proč nacionální socialismus na poli zahraniční politiky vyhledával konflikty se Sovětským svazem. Schnurre vysvětlil, že to souviselo s bojem proti německé komunistické straně, která byla závislá na Moskvě jako nástroj Kominterny. Tento boj již skončil. Komunismus byl v Německu vyhlazen. Ostatně také sovětské politbyro dělá nyní jinou politiku než v době, kdy dominovala Kominterna. Konečně také mezinárodní tvář bolševismu se změnila smíšením bolševismu s národní historií Ruska, které bylo vyjádřeno oslavami velkých ruských osobností a činů poté, co pan Stalin odložil na neurčito světovou revoluci. Za tohoto stavu věcí Německo dnes vidí možnosti, které dříve nevidělo, s výhradou, že nebudou činěny pokusy šířit v Německu v jakékoli formě komunistickou propagandu.

Koniec ukážky