JIŘÍ CHALUPA

Don Carlos

a ti druzí

(ukázka)

KARLISTICKÉ VÁLKY

VE ŠPANĚLSKU V LETECH 1833-1939

Copyright © Jiří Chalupa, 2008

Cover © Karel Kárász, 2008

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2008

ISBN 978-80-87027-57-8

Jedno stádo a jediný pastýř na celém světě.

Jediný panovník, jediné impérium a jediný meč.

Hernando de Acuña, 1540

OBSAH

ÚVOD

I. Když se řekne karlismus

1. Pár definic a jedna stručná chronologie

2. Příbuzní v Evropě

3. Změna a nehybnost

4. Bůh, Vlast, Král - a možná také fueros

5. Za panovníka z Boží vůle a proti liberálům

6. Církev, venkov a zkorumpovaní politici

7. Kontrarevoluční amalgám a boj za návrat „starých zlatých časů“

8. Liberální (r)evoluce a hra na demokracii

9. Karlistická země a její mýty

10. Násilníci

II. Cestou zrodu

1. Oltář a trůn

2. Církev bojující

3. Sladký Ferdinand

4. Apoštolští se bouří

5. Od manifestů ke Vzpouře ponížených

6. Bitva o nástupnictví

7. Don Carlos

III. První karlistická válka

1. Horký podzim

2. Válka Bourbonů

3. Budování pevnosti

4. Strýček Tomáš

5. Král na bojišti

6. Partidas

7. Barbaři

8. Na Bilbao!

9. Tygr z Maestrazga

10. „Interbrigadisté“

11. Zastřelte je všechny!

12. Expedice

13. Mír má jméno Vergara

14. Epilogy a bilance

IV. Karlismus v letech 1840-1868 A DRUHÁ KARLISTICKÁ VÁLKA

1. Nepřesvědčení

2. Svatební projekt

3. Válka ranních ptáčat

4. Cabrera se vrací

5. Ukázněný princ

6. Pochod na Madrid

7. Princezna píše dopis

8. Bílá internacionála

V. Karel VII. a třetí karlistická válka

1. Sličný princ

2. Střet civilizací

3. Tygrovo loučení

4. Manévry

5. Všechno špatně

6. Partyzáni

7. Farář-loupežník

8. Fanfaróni

9. Ceremonie, ženy, manifesty

10. Vlastní stát

11. Remízy, remízy a jedna Restaurace

12. Krvavé finále

13. „Vrátím se“

VI. Karlismus v období 1876-1931

1. Zpytování svědomí

2. Hubená léta

3. Zmrtvýchvstání

4. Nové století

5. Jaimismus

6. Pohřbívaní

VII. Republika a válka (1931-1939)

1. Brzda revoluce

2. Konspirace

3. Chlapík z Andalusie

4. Rubikon

5. Requeté - „čtvrtá karlistická válka“

6. Na rozbouřeném moři

7. Sjednocení

VIII. Karlismus v letech 1939-2005

1. Poražení vítězové

2. Caudillo se zlobí

3. Princ z ciziny

4. „Rudý“ karlismus

5. Poslední bitva

6. Na okraji

KARLISTIČTÍ PRETENDENTI ŠPANĚLSKÉHO TRŮNU

CHRONOLOGIE

BIBLIOGRAFIE

Obecné práce o karlismu

První karlistická válka (1833-1840)

Druhá karlistická válka, povstání Matiners (1846-1849)

Třetí karlistická válka (1872-1876)

Karlismus v období druhé republiky a občanské války (1931-1939)

Karlismus v období frankismu

ÚVOD

Následující stránky nabízejí čtenáři dlouhou, téměř dvousetletou procházku novodobými španělskými dějinami, procházku, během níž budeme - poněkud netradičně - sledovat příběh jedné významné evropské panovnické dynastie, která přes všechno vynaložené úsilí nikdy oficiálně na královský trůn neusedla. Přesto její příznivci a stoupenci, karlisté, poznamenají moderní španělskou historii zcela nepřehlédnutelným způsobem. Jejich projekt „návratu do starých zlatých časů“ se s vizemi španělských liberálů a zastánců moderního kapitalismu střetne v několika značně krvavých a destruktivních občanských válkách a v nespočtu menších, násilných i politických konfliktů. Dějiny karlistických válek nabízejí pestré a komplikované panorama, jehož detailnější analýza podle našeho názoru umožňuje pochopit ledacos důležitého ze španělské - a občas možná dokonce i evropské - historie posledních sto padesáti let. Čtenář ochotný se podobného podniku zúčastnit se setká s mnoha pozoruhodnými postavami španělské historie, jež jsou u nás prakticky neznámé, zatímco na jih od Pyrenejí už o nich po celé generace vyprávějí učitelé dějepisu žáčkům základních škol - neporazitelný generál Zumalacárregui, děsivý farář-loupežník Santa Cruz, charismatický fanfarón Ramón Cabrera, přezdívaný „Tygr z Maestrazga“, „sličný princ“ Karel VII. a celá plejáda dalších.

Autor těchto řádků si je velice dobře vědom toho, že z perspektivy české kotliny se španělská historie stále ještě převážně ztrácí v mlžných krajinách kdesi na horizontu evropské periferie. S výjimkou několika málo období - např. madridských Habsburků, dobývání Nového světa, občanské války 1936-39 či Frankovy diktatury - toho o někdejších zapyrenejských dějích, třeba v porovnání s dějinami Francie či Velké Británie, víme poměrně málo. Nebylo by tudíž zřejmě na škodu, ještě před četbou naší knihy, osvěžit si základní vědomosti o španělské historii 19. a 20. století letmým nahlédnutím do některé z obecných příruček, jako jsou např. rozsáhlé a podrobné Dějiny Španělska (Ubieto Arteta, A. - Reglá Campistol, J. R. - Jover Zamora, J. M. - Seco Serrano, C., Nakladatelství Lidové noviny, Praha 1995), o poznání stručnější Dějiny Španělska z Nakladatelství Libri (Chalupa, J., Praha 2005), popřípadě Dějiny Iberského poloostrova. Do přelomu 19. a 20. století (Polišenský, J. - Barteček, I., Olomouc 2002), text, který sice nepokračuje za hranici 19. století, na straně druhé líčí nejenom dějiny Španělska, ale i sousedního Portugalska, což má pro pochopení karlistických válek nemalý význam. Tento krátký „předexkurz“ do moderních španělských dějin doporučujeme zejména proto, že nutně omezený rozsah našeho textu nedovoluje vždy podrobně připomínat či vysvětlovat všechny důležité historické události, na něž karlisté svým svérázným způsobem reagovali, jakkoliv se tento deficit pokoušíme kompenzovat alespoň stručnými přehledovými poznámkami v závěrečné Chronologii. Karel Marx svého času konstatoval: „Snad žádná jiná země - s výjimkou Turecka - není v Evropě tak málo známa a špatně hodnocena jako Španělsko.“ Pokud následující řádky klasikovo tvrzení přinejmenším částečně vyvrátí a přispějí k tomu, aby v Česku španělské dějiny nepřipomínaly „španělskou vesnici“, nebylo úsilí spojené s jejich vznikem zbytečné.

Poznámka

Autor knihy je současně i autorem všech překladů ze španělštiny, katalánštiny a angličtiny objevujících se na následujících stránkách.

I. Když se řekne karlismus

1. Pár definic a jedna stručná chronologie

Přenecháme-li na úvod slovo historikům a politologům, získáme hned několik definic karlismu. Podle Jordiho Canala se jedná o „sociopolitické hnutí antiliberálního a kontrarevolučního charakteru zrozené na konci ancien régime“. Julio Aróstegui soudí, že karlismus je odpovědí ancien régime na liberální revoluci, jejímž hlavním cílem je „Starý režim“ bezezbytku zlikvidovat. Jaume Vicens píše o karlismu jako o „ozbrojeném hnutí španělského katolicismu, zarputile odmítajícím jakékoliv ideologické novoty“. Na ukázku tyto tři charakteristiky stačí, podobných - jakkoliv v detailech se lišících - definic je totiž takřka nepřeberné množství. Prakticky všichni badatelé se ovšem shodují v jednom: karlismus byl jedním z hlavních protagonistů španělských moderních dějin. A bezpochyby se nejedná o nijak přehnané tvrzení, i když historici tradiční liberální školy se po celá desetiletí význam karlismu snažili všemožně snižovat a vydávali jej za „pouhý doprovodný jev liberální revoluce“. Za zpátečnické a tmářské hnutí bez skutečné lidové základny, přičemž coby vysvětlení faktu, že po celé generace karlistickou kauzu podporovaly statisíce nezámožných „obyčejných“ Španělů, se vesměs uváděla extrémní chudoba „španělských lidových mas“ a současně umná politická manipulace ze strany karlistických elit, zejména pak z řad „sociálních inženýrů“ patřících ke katolické církvi. Ve skutečnosti se jen stěží lze s fenoménem karlismu vypořádat takto zjednodušujícím způsobem. Ať už se jedná o „karlismus bojovný a bojující“, tj. o jeho povstaleckou a válečnickou verzi z let 1833-1876, či o „karlismus politický“, tj. o pokus karlistických lídrů v závěru 19. století a na počátku století dvacátého učinit z karlismu reálnou alternativu ultrakonzervativní politiky, v obou těchto případech si karlismus získal mimořádně širokou lidovou podporu, nepochybně nejširší, jakou se jakékoliv konzervativní uskupení ve Španělsku oněch časů mohlo pochlubit. A přičtěme i následující: v letech 1820-1939 Španělsko zažije pět regulérních občanských válek a nespočet menších, leč rovněž závažných a destruktivních konfliktů. Za většinou z nich přímo či nepřímo stáli karlisté, kteří se na podobě španělských moderních dějin podepsali vskutku nezaměnitelným způsobem. Jejich „historický podpis“ však v průběhu času procházel významnými změnami, a tak ve vývoji karlismu lze vysledovat přinejmenším tři hlavní odlišné fáze:

a) Léta 1833-1876 ohraničují vrcholnou etapu karlismu, kdy bylo hnutí schopné zmobilizovat statisíce přívrženců a jeho nesmlouvavý zápas s liberalismem vedl ke třem rozsáhlým občanským válkám (1833-1840, 1846-1849, 1872-1876). Vedle nich karlisté v průběhu tohoto období vyvolají nespočet o něco méně významných, přesto však značně ničivých a krvavých ozbrojených konfliktů. V této fázi se rodí také karlistická legendistika a mytologie, objevují se hrdinové, mučedníci i karlistický folklor. Síla karlismu byla taková, že není nijak přehnané interpretovat 19. století ve Španělsku jako století jedné velké občanské války, někdy otevřené, jindy spíše latentní. Onu extrémně napjatou situaci výstižně popsal Miguel de Unamuno v jednom novinovém článku z r. 1933, když tvrdil, že bylo možné „chápat mír jako předehru další války a válku chápat jako předehru dalšího míru“.

b) 1876-1939. Od konce 70. let 19. století karlismus poněkud vyklidil pole a bojiště. Mnozí proto tvrdili a psali, že už je vlastně mrtev. Byl to však omyl. Konec monarchie a nástup druhé republiky znamenaly pro karlistické hnutí obrovský impulz. Tváří v tvář radikálním levicovým reformistům Azañova typu a stylu se karlismus promění ve skutečnou politickou alternativu pro řadu konzervativně uvažujících Španělů. Karlističtí requetés se během občanské války v letech 1936-1939 stanou jednou z hlavních opor tábora povstalců.

c) 1939-. Karlisté se po válce sice ocitnou na straně vítězů, mnozí z nich však poměrně brzy dojdou k názoru, že caudillo Franco jim jejich triumf „ukradl“. Řada příslušníků hnutí skončí nakonec v táboře oponentů režimu, přičemž Frankovo rozhodnutí obnovit bourbonskou dynastii v osobě „alfonsinského“ Juana Carlose je ještě utvrdí v přesvědčení, že ve třicátých letech bojovali za „nesprávného diktátora“. Pokus posledního karlistického pretendenta trůnu Carlose Huga o vybudování „nového karlismu“, opřeného o ideu samosprávného socialismu, skončí debaklem. Po smrti caudilla a návratu demokracie Španělé ve svobodných volbách rozhodnou o definitivní marginalizaci hnutí.

2. Příbuzní v Evropě

Britský historik a hispanista Martin Blinkhorn v úvodu své knihy věnované karlistům v období druhé republiky píše o karlismu jako o „jedné z největších zvláštností moderních evropských dějin“. A tvrdí současně, že jako „masové legitimistické hnutí nemá karlismus žádný evropský ekvivalent“. Na místě je tedy otázka: byl karlismus skutečně výlučně španělskou zvláštností? Odpověď není právě jednoznačná. Pokud chápeme karlismus - a interpretovat jej takto rozhodně lze - jako nedílnou součást kontrarevolučního hnutí v 19. století, nalezneme „karlisty“ téměř ve všech západoevropských zemích. Koneckonců už slavný britský hispanista Raymond Carr ve své knize Spain 1808-1939 napsal: „Španělsko dalo jméno liberalismu a současně přivedlo na svět karlismus jako klasickou formu kontrarevoluce.“ Dodejme ovšem, že monarchisticky orientovanou „konzervativní kontrarevoluci“ by ve španělských dějinách mohly reprezentovat i jiné síly, např. roajalisté bojující proti liberálům v období 1820-1823, popřípadě ultrakonzervativní pravicová Renovación Española za druhé republiky. Nesporným faktem zůstává, že karlisté měli v Evropě celou řadu více či méně vzdálených „příbuzných“: namátkový výčet bychom mohli začít nepochybně lidovou a nepochybně kontrarevoluční selskou vzpourou z Vendée proti pařížským revolucionářům z konce 18. století, pokračovat bychom mohli francouzskými legitimisty jako byl např. hrabě z Chambordu, portugalskými miguelisty a skončit třeba v Neapoli u Františka II. A tento výčet by nemusel končit nutně v 19. století, vždyť kupříkladu mexičtí cristeros ze 20. let století dvacátého by si se španělskými karlisty bezpochyby v mnohém rozuměli.

Pokud legitimismus chápeme jako hnutí ze všech sil bránící instalaci konstitučních a parlamentních monarchií, kompatibilních s liberálním a alespoň mírně demokratickým uspořádáním společnosti, karlismus by mohl být jednoduše interpretován jako španělská verze evropského legitimismu. Legitimisté, zrozeni z opozice vůči myšlenkám Velké francouzské revoluce na konci 18. století, pokládali za „nelegitimní“ všechny nové monarchie, v nichž byl panovník ochoten podřídit se vůli volených zástupců národa, či alespoň s nimi konzultovat svá rozhodnutí, přičemž by se všichni svorně pohybovali v právních mantinelech vymezených ústavou či základními zákony země. Legitimisté, a tudíž i karlisté, považovali podobný politický režim za „hřích“, pro ně jediná „skutečná“ monarchie byla pouze ta, kde král panoval na základě „Boží vůle“. Jakkoliv karlisté vždy zdůrazňovali, že panovník by se měl radit se svým okolím a respektovat tradiční zvyky a privilegia, nic to nemohlo změnit na faktu, že jejich vysněný král měl být panovníkem absolutním a absolutistickým. To byl z hlediska ultrakonzervativního tradicionalismu skutečně koncept celoevropský, nikoliv výhradně španělský. Většina zmíněných hnutí se koneckonců nevyvíjela ve vzduchoprázdnu a existovalo mezi nimi mnoho kontaktů.

V polovině 19. století, kdy v r. 1848 revoluce neodvratně buší na dveře evropských monarchií, se spolupráce mezi legitimisticky orientovanými kontrarevolucionáři zintenzívní natolik, že někteří historici píší o „bílé internacionále“. Karlisté, zejména v první válce, obdrželi významnou materiální pomoc ze zahraničí a v jejich řadách se objevili dobrovolníci z mnoha evropských států. Karlističtí vojáci - mezi ty nejslavnější patřili Rafael Tristany, Francisco Savalls nebo José Borges - potom zase vypomohou italským legitimistům v jejich bojích v letech 1840-1872. Některé evropské osobnosti pak mohou sloužit jako dokonalý obraz opravdových „internacionálních kontrarevolucionářů“. Francouzský hrabě Henri de Cathelineau, potomek šlechtického rodu z Vendée, jehož příslušníci zarputile potírali jakobíny, se v mládí aktivně zapojil do povstání vévodkyně z Berry, v Portugalsku bojoval po boku miguelistů, zúčastnil se první karlistické války, v r. 1861 se zbraní v ruce hájí zájmy neapolských Bourbonů a v r. 1872 se aktivně podílí na přípravách druhé karlistické války.

Na druhou stranu ovšem karlismus nepochybně specifickým fenoménem španělských dějin je, vždyť nikde v Evropě nenajdeme hnutí tak dlouhověké. Karlisté přežívají na španělské politické scéně už téměř dvě století, zatímco žádné jiné evropské legitimistické hnutí nepřečkalo krizi kolem roku 1880. Ještě v polovině 70. let 19. století je karlismus natolik silný, že dokáže vyvolat občanskou válku, která vážně otřese celým španělským státem. A ještě ve 30. letech 20. století má hnutí tolik energie, že se karlisté stanou jednou z významných součástí Frankova povstaleckého tábora, úspěšně likvidujícího druhou španělskou republiku i demokracii v zemi.

3. Změna a nehybnost

Dlouhověkost neznamená v případě karlismu nehybnost. Karlismus přežil i proto, že se dokázal přizpůsobovat měnícím se okolnostem - jakkoliv jeho podstata přetrvávala beze změn. V počátcích se jedná o hnutí opřené především o nespokojenost venkova v některých částech Španělska. V období třetí karlistické války pak karlisté fungují zejména jako ozbrojená složka katolické církve, snažící se smést ze scény nenáviděné liberály. Na dlouhé období tři generací potom karlisté odloží zbraně a budou se snažit dění za Pyrenejemi ovlivňovat v podobě politického hnutí. A v r. 1936, znovu s puškami v rukou, se připojí k povstalcům likvidujícím ve Španělsku republiku, demokracii a mnohdy i samotné základy západní civilizace. Základní ideologické i politické postuláty karlismu přitom po celé toto předlouhé období zůstávají prakticky totožné. Jak vysvětlit tak dlouhé přežívání hnutí, které - s poněkud diskutabilní výjimkou občanské války v letech 1936-39 - vlastně nikdy neslavilo úspěch a šlo od porážky k porážce?

Redaktoři týdeníku Chapel-Zuri z baskického Bilbaa v roce 1897 nabízeli čtenářům pozoruhodnou odpověď: „Existence karlismu je opravdovým zázrakem, jenž je možné vysvětlit jedině zásahem samotné Boží Prozřetelnosti.“ Podobné stanovisko zastával i katalánský karlistický předák - a současně šéfredaktor deníku El Correo Catalán - Luis M. de Llauder, který, kromě obligátní zmínky o Prozřetelnosti, na konci 19. století psal o „historické a současně Boží misi“, kterou karlisté, potažmo Španělsko, vykonávají pro celé křesťanstvo: „Jsme silní, jsme nesmrtelní a dokud budeme hájit katolické a monarchistické Španělsko, můžeme počítat s Boží pomocí.“ Jiný karlistický lídr, Mariano Fortuny, to ve svém projevu z r. 1896 shrnul zcela srozumitelně: „Karlisté jsou Bohem vyvolený národ“. Během třetí karlistické války se v karlistickém tisku mnohokrát objevilo populární heslo: „Bůh je karlista“. S představou vlastní výlučnosti se karlisté ostatně nerozloučili dodnes. Během kampaně před volbami do Evropského parlamentu v r. 1994 José Fermín Garralda, tehdejší předseda Comunión Tradicionalista Carlista, napsal do neotradicionalistického časopisu Aportes: „Karlismus je jako řeka Guadiana. Čas od času je téměř neznatelný, ale vždy se znovu objeví, omládlý a plný nových sil, tehdy, kdy jej společnost nejvíce potřebuje. Jsem přesvědčený, že v těchto návratech… je možné vidět jakýsi zázrak. Jestliže jsme něčeho dosáhli, bylo to proto, že tomu Bůh chtěl.“ V březnu roku 1988, během oslav Svátku mučedníků tradice, karlistická strana vydala prohlášení, v němž jsou dějiny karlismu, „vždy poráženého, ale nikdy neporaženého“, prezentovány jako nedílná součást Božího plánu, jehož konečným cílem je nastolení Kristova království na zemi. Jedině zásahem Všemohoucího je možné vysvětlit fakt „pro obyčejné smrtelníky i historiky nevysvětlitelný“, že karlismus nadále přežívá i po více než sto padesáti letech - zatím! - neúspěšných bojů.

Pokud necháme stranou tyto pozoruhodné, leč „pro obyčejné smrtelníky i historiky“ přece jenom příliš transcendentní interpretace, na adresu dlouhověkosti karlismu můžeme uvést následující. Karlismus se v průběhu své existence - jakkoliv byl vždy především ultrakonzervativním hnutím - dokázal přece jenom poněkud přizpůsobit měnícím se okolnostem a podmínkám. A tak karlisté čas od času vcelku umně využívali mechanismů - parlamentní demokracie, všeobecné hlasovací právo, politika realizovaná prostřednictvím profesionálních partají - o nichž tvrdili, že je jednou, po svém konečném vítězství, zlikvidují. I když tato karlistická akomodace byla obvykle nedostatečná, váhavá a nezřídka dokonce vynucená, přece jenom hnutí umožnila přežít v komplikovaných zákrutech novodobé španělské historie. Uveďme jako příklad propagandu, jejíž moderní formy karlisté zvládli poměrně úspěšně, přičemž si vždy byli vědomi, že ve španělské společnosti, složené i na konci 19. století převážně z úplných či částečných analfabetů (pro představu: podle sčítání obyvatelstva z roku 1860 bylo ve Španělsku 80 % totálních analfabetů, 69 % mužů a 90 % žen), je účinnější hymna než projev, obraz než akademická debata, romantizovaný příběh o karlistických hrdinech, třeba i ústně předávaný, než učené knižní pojednání. A karlismus bude skutečně často spíše než striktní politický program evokovat romantické dobrodružství, ve stylu rytířských románů, ve Španělsku odedávna tak oblíbených. Jiným příkladem karlistické operativní přizpůsobivosti bylo vytvoření requetés. Po debaklu ve třetí karlistické válce bylo zřejmé, že tradiční karlistická strategie ozbrojených bojůvek, partidas, patří nenávratně minulosti. Pokud chtěli karlisté uspět ve vojenském střetu s moderním státem, museli disponovat organizovanou, vycvičenou a slušně vyzbrojenou, jinými slovy militarizovanou silou. A tu se jim skutečně podařilo vytvořit, takže v polovině 30. let 20. století byli karlističtí requetés zdaleka nejlépe vycvičenou a vyzbrojenou milicí. A to bylo co říci ve státě, kde takřka každá politická strana nějakou ozbrojenou složkou disponovala. Requetés významným způsobem přispějí k vítězství protirepublikánského tábora v občanské válce a ukáže se, že i když karlističtí vojáci bojují za hodnoty svázané s minulostí, dokáží tak činit veskrze moderním způsobem. Salvador Campàs, karlistický veterán z Katalánska, v roce 1994 novinářům v rozhovoru vysvětlil, že správný karlista přistupuje ke karlistické ideologii „tvůrčím způsobem“. „Nemůžeme oživovat karlismus z roku 1833. Karlismus má výhodu, že se opírá o principy, které se přizpůsobují změněným okolnostem, vylepšují se, aniž by se přitom vzdalovaly tomu skutečně podstatnému a základnímu.“