VLADIMÍR NÁLEVKA

STALINOVA

HRA

O ZEMI   JITŘNÍ

SVĚŽESTI

(ukázka)

KOREJSKÁ VÁLKA

1950-1953

Copyright © Vladimír Nálevka, 2009

Cover © Karel Kárász, 2009

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2008

ISBN 978-80-87027-93-6

OBSAH

ÚVOD

STUDENÁ VÁLKA

OBČANSKÁ VÁLKA V ČÍNĚ

KOREA NA PŘELOMU 19. A 20. STOLETÍ

ČAS EMANCIPACE

SMĚRNICE NÁRODNÍ RADY PRO BEZPEČNOST Č. 68 (NSC 68)

MAOVA NÁVŠTĚVA MOSKVY

V PŘEDVEČER KONFLIKTU

AGRESE

PRVNÍ NASAZENÍ AMERIČANŮ

STALINOVA KRITIKA KLEMENTA GOTTWALDA

OPERACE CHROMITE - VYLODĚNÍ U INČCHONU

STALINŮV NÁTLAK NA MAO CE-TUNGA

PŘEKROČENÍ 38. ROVNOBĚŽKY

ČÍNSKÁ INTERVENCE

DIPLOMATICKÉ INTERMEZZO

ČÍNSKÝ PŘÍVAL

SCHŮZKA TRUMAN - ATTLEE VE WASHINGTONU

ČÍNSKÁ NOVOROČNÍ OFENZIVA A RIDGWAYOVY PROTIOFENZIVY

MOSKEVSKÁ SCHŮZKA

ODVOLÁNÍ GENERÁLA MACARTHURA

AKTIVITA SENÁTORA MCCARTHYHO

ČÍNSKÁ JARNÍ OFENZIVA

MÍROVÁ SMLOUVA S JAPONSKEM

PRVNÍ POKUS O UZAVŘENÍ PŘÍMĚŘÍ

SOVĚTŠTÍ LETCI V KOREJI

ČESKOSLOVENSKO A SEVERNÍ KOREA

OBRANNÁ LINIE „JAMESTOWN“

OPERACE UŠKRCENÍ

ČESKOSLOVENSKÁ VOJENSKÁ POLNÍ NEMOCNICE

PROPAGANDISTICKÉ KAMPANĚ PROTI „SEVEROAMERICKÝM AGRESORŮM“

ZMĚNA V BÍLÉM DOMĚ

VÁLEČNÍ ZAJATCI

STALINOVA SMRT

NADĚJNÉ VYHLÍDKY

POSLEDNÍ BOJE

PODPIS PŘÍMĚŘÍ

VÝMĚNA ZAJATCŮ

ČESKOSLOVENSKÁ PŘÍTOMNOST NA LINII PŘÍMĚŘÍ

ŽENEVSKÁ KONFERENCE

DŮSLEDKY PRO MEZINÁRODNÍ DĚNÍ

ROZDÍLNÉ CESTY DVOU KOREJSKÝCH STÁTŮ

CHRONOLOGIE

POUŽITÁ A DOPORUČENÁ LITERATURA

PŘÍLOHY

1. ZPRÁVA ČTK Z 27. ČERVNA 1950

2. Z PAMĚTÍ N. S. CHRUŠČOVA

3. VÍTĚZSLAV NEZVAL: ZPĚV MÍRU (ÚRYVKY)

4. IVAN SKÁLA: ZEMĚ - BOHATÝR

5. PAVEL KOHOUT: KOREJSKÁ VTEŘINA

6. REZOLUCE RADY MINISTRŮ SSSR z 19. března 1953 č. 858-372

7. DOHODA O PŘÍMĚŘÍ V KOREJI (27. 5. 1953)

8. JAROMÍR ŠVAMBERK. NASAZEN V KOREJI (úryvek z pamětí)

ÚVOD

V Evropě byla hraniční linie studené války pevně vymezena vznikem dvou německých států v roce 1949, ale v ostatních částech světa byly její kontury pohyblivé a často i velmi nezřetelné. Dekolonizační proces a výrazná labilita nově emancipovaných zemí vytvářely prostor pro mocenské soupeření Spojených států amerických a Sovětského svazu, přičemž existence jaderného patu iniciovala řadu zástupných konfliktů lokálního charakteru. Jedním z nich byla i korejská válka z let 1950 až 1953.

Sovětský svaz využil svého vítězství ve druhé světové válce k částečnému návratu k imperiálním hranicím carského Ruska. Zatímco Stalinův průnik do střední a jihovýchodní Evropy byl úspěšný a vyvrcholil ve vytvoření soustavy vazalských států na západní hranici SSSR, tlak na Turecko a Irán, jehož motivem byla snaha zmocnit se části jejich území, narazil na silný odpor anglosaských mocností, které Moskvu posléze donutily k ústupu. Na Dálném východě Stalin usiloval o získání oněch teritorií a mocenských pozic, které Rusko ztratilo po prohrané válce s Japonskem v roce 1905, což znamenalo navrácení Sachalinu a Kurilských ostrovů, potvrzení statusu Mongolské lidové republiky, výsadní právo kontroly Východočínské a Jihomandžuské železnice a přístavů Port Arthur a Dalnij (Dairen). Své záměry podpořil vyhlášením války japonskému císařství 8. srpna 1945 a následnou okupací požadovaných teritorií. Nároky vůči Číně byly potvrzeny v sovětsko-čínské smlouvě, kterou Moskva podepsala s Čankajškovou vládou 14. srpna 1945.

Po stabilizaci sil v Evropě se pozornost sovětské zahraniční politiky v souvislosti s vítězstvím čínských komunistů v občanské válce - obrátila k východní Asii, kde Mao Ce-tungova revoluční strategie nabídla Stalinovi nové možnosti pro jeho expanzivní politiku. V tomto politicko-mocenském kontextu se od konce druhé světové války vyvíjela i tzv. korejská otázka, která nakonec vyústila v krvavý válečný konflikt.

V části české veřejnosti stále přežívá tradiční interpretace vzniku této války, podle které mírumilovná Korejská lidově demokratická republika byla zákeřně přepadena jihokorejskou armádou, podporovanou Spojenými státy. Opak byl pravdou. Komunistická propaganda ostatně záměrně dezinterpretovala celý průběh ozbrojeného střetu, a skutečně se jí podařilo vytvořit mylný obraz válečných událostí, který byl zcela v rozporu se skutečností. Po roce 1989 padl informační monopol KSČ, a tak se postupně objevily domácí i zahraniční odborné práce, které - s využitím nových pramenů, především z ruských archivů - odmítly dosavadní, fakticky neostalinské hodnocení korejské války Nicméně tyto poznatky se ještě zcela neprosadily v soudobém historickém povědomí české společnosti a zejména starší generace - jak ostatně potvrdil nedávný sociologický výzkum - se jen obtížně rozchází s léty zafixovaným viděním blízké i vzdálené minulosti.

Ve stručné historiografii korejské války je nutné uvést především severoamerickou literaturu. Již v roce 1952 vydal J. F. Stone monografii s názvem The Hidden History od the Korean War, 1950-1951 (Boston, 1952). Zpřístupnění pramenů Trumanovy a Eisenhowerovy administrativy iniciovalo vznik poměrně velkého množství kvalitních publikací, např. Williama Stuecka (The Korean War: An International History. Princeton University Press, 1995), Melvyna P. Lefflera (A Preponderance of Power: National Security the Truman Administration, and the Cold War. Stanford University Press, 1992), či Michaela J. Hogana (Cross of Iron: Harry S. Truman and the Origins of the National Security State, 1945-1954. New York, Cambridge University Press, 1998). Rolí OSN v korejském konfliktu se zabývaly texty Yoo Tae-hoo (The Korean War and the United Nations, Louvain, 1965) a Sydney Baileyho (The Korean Armistice. New York, 1992). Základní přehled vojensko-politických událostí přinesly práce M. Hastingse (The Korean War, New York, 1987), Calluma A. MacDonalda (Korea: The War before Vietnam, New York, 1986) a Briana Catchpola (The Korean War 1950-1953. London, 2000; č. Korejská válka 1950-1953, Praha, 2003). Velkou pozornost věnovala americká literatura jednotlivým politickým a vojenským osobnostem, které se angažovaly ve válečném dění na Dálném východě a samozřejmě i detailnímu průběhu jednotlivých bojových operací. (Přehled relevantních titulů uvádí Allan R. Millett ve své studii The Korean War: A 50-Year Critical Historiography. In: The Journal of Strategic Studies, 2001, No. 1, str. 189-224)

Zásadní význam mělo otevření ruských archivů, jejichž fondy - zvláště záznamy rozhovorů či přepisy telegramů mezi sovětskými, čínskými a severokorejskými představiteli - významně přispěly k poznání Stalinova podílu na vzniku korejské války. V tomto ohledu nelze pominout rozsáhlou edici dokumentů k dějinám studené války v Asii, připravenou v roce 1995 Jamesem G. Hershbergem, která přináší dosud neznámé prameny k sovětsko-čínským a sovětsko-korejským vztahům, jakož i zasvěcené studie Kathryn Weathersbyové, Jevgjenije Bajanova, Alexandra Mansourova, Chen Jiana, Vladimíra Zuboka a dalších. (The Cold War i Asia. Bulletin CWIHP, Winter 1995/1996, 6-7,293 s.)

Tyto nové poznatky se již objevily i v knižních publikacích Richarda C. Thorntona (Odd Man Out: Truman, Stalin, Mao, and the Origins of the Korean War. Washington, 2000) a A. V. Torkunova. (Zagadočnaja vojna: Korejskij konflikt 1950-1953 godov. Moskva, 2000.) Také i do češtiny přeložená výtečná práce Vojtěcha Mastného Studená válka a sovětský pocit nejistoty 1947-1953. Stalinova léta. (Praha, 2001) posunula s pomocí ruské dokumentace dosavadní hranice našeho poznání této kapitoly nejnovějších dějin.

Přínosem jsou i nedávno publikované studie českých autorů V. Piláta, M. Píši a P. Janečka, které obsáhle zdokumentovaly československý podíl na dění v Koreji ve válečném čase.

Záměrem autora této knížky bylo informovat českého čtenáře především o politickém pozadí korejské války, o roli J. V. Stalina v tomto konfliktu a v neposlední řadě i o československo-severokorejských vztazích ve válečném období. Vojenským operacím se věnoval pouze v míře nutné pro pochopení celkového vývoje války.

STUDENÁ VÁLKA

Porážka mocností Osy uvolnila soudržnost antifašistické koalice a dříve potlačované rozpory získaly charakter otevřených konfliktů. Předně se prosadily dvě supervelmoci - Spojené státy a Sovětský svaz, které zásadním způsobem ovlivňovaly poválečné dění. Původní představa severoamerického prezidenta F. D. Roosevelta o společné odpovědnosti vítězné aliance vůči těžce vybojovanému míru se střetla s geopolitickou konstantou bipolárního světa a zájmových sfér. Anglosaské mocnosti se znepokojením sledovaly teritoriální expanzi Sovětského svazu a jeho úsilí o výlučnou kontrolu východní Evropy. Nebylo náhodné, že první větší třecí plochy mezi bývalými spojenci se objevily v Polsku, Bulharsku a v Rumunsku. Moskva se zase obávala jaderné převahy Američanů, přičemž si uvědomovala zásadní rozpor mezi svými ambicemi a reálnými možnostmi válkou zničené země. J. V. Stalin založil svou ofenzivní strategii na několika - jak se později ukázalo - mylných předpokladech: především spoléhal na oživení amerického izolacionismu s totálním nezájmem Washingtonu o poválečnou Evropu, dále se domníval, že Velká Británie bude respektovat dohodu z října 1944 o rozdělení sfér vlivu v jihovýchodní části starého kontinentu, a konečně v oblasti ekonomiky zjevně podcenil změny, které v průběhu války kvalitativně proměnily kapitalistický hospodářský systém. V této souvislosti také předpokládal, že obě západní mocnosti budou i nadále souhlasit s jeho dominantní pozicí ve střední a východní Evropě. Rooseveltova administrativa po konferenci v Teheránu na sklonku roku 1943 skutečně akceptovala protektorskou roli Sovětského svazu v tomto teritoriu, které z hlediska národní bezpečnosti nebylo na předních místech aktuální rizikové škály Washingtonu. Prezident Harry Truman - na rozdíl od svého předchůdce - si byl ovšem dobře vědom nebezpečí sovětského mocenského tlaku, ale ani on neměl zpočátku politickou vůli a zájem se ve východoevropském prostoru výrazně angažovat. Následné poznání Spojených států, že Moskva kategoricky trvá na principu monopolního ovládání celé této oblasti a že je připravena riskovat i politickou roztržku, nesporně přispělo k rychlé korozi válečného svazku. Obdobný efekt měly i tenze v německé a polské otázce. Vzestupná křivka krizových situací v dalších neuralgických bodech světové politiky vedla ke vzniku a rozšíření studené války. Truman již počátkem roku 1946 zpochybnil výsledky konference v Postupimi; v Řecku se schylovalo k občanské válce, pokračoval sovětský spor s Tureckem o kontrolu úžin Bospor a Dardanely; kulminovala íránská krize, v níž Moskva koketovala s ideou separace ropného severu monarchie. Stalinův projev z 9. února 1946, v němž ostře napadl Spojené státy a Velkou Británii, signalizoval návrat k mentalitě obklíčené pevnosti se syndromem stálého protivníka. Nesmělé náznaky politického a kulturního liberalismu v závěrečné fázi války byly záhy odplaveny novou vlnou represí.

V této politické situaci silně zapůsobilo vystoupení Winstona Churchilla v severoamerickém Fultonu dne 5. března 1946. V „brilantní kaskádě slov“ obvinil Sovětský svaz z totalitních praktik a z vměšování se do vnitřních záležitostí států střední a jihovýchodní Evropy. Pronesl mj. i onu klasickou metaforu o železné oponě, „spuštěné napříč kontinentem“, a vyzval obě anglosaské demokracie k vytvoření pevného svazku, schopného čelit sovětské hrozbě. Churchillův apel rezonoval v množství konkrétních akcí, např. ve stuttgartském projevu státního tajemníka J. Byrnese v září 1946, ale především bylo důležité, že zcela souzněl s názory, které se začaly prosazovat v severoamerickém prostředí. Ještě před Churchillovým projevem - 22. února 1946 - adresoval velvyslanec Spojených států v Moskvě George F. Kennan státnímu departmentu kritickou analýzu sovětské politiky. V obsáhlé depeši o 8000 slovech zdůraznil, že trvalým cílem světového komunistického hnutí je i nadále konečná porážka kapitalistického systému. Spojené státy by proto neměly důvěřovat proklamované tezi o možnosti mírového soužití, neboť „Rusko zamýšlí zničit harmonii naší společnosti“. Dále upozornil nejen na význam „hlubokého a mohutného proudu ruského nacionalismu“, ale i na nesporně subversivní vliv bolševické ideologie v hospodářsky a politicky labilních státech. Při globálním charakteru sovětské expanze může být jediným účinným prostředkem obrany energický protitlak, cílevědomě uplatňovaný v „celé řadě zeměpisných a politických bodů“. V krystalicky čisté podobě byla Kennanova politická filozofie formulována ve známém článku „Příčiny sovětského chování“, který pod šifrou „X“ publikoval v létě 1947 prestižní časopis Foreign Affairs. Autor vyzval Spojené státy, aby „maximálně vystupňovaly zatížení, které bude znesnadňovat prosazování sovětské politiky, aby tak byl Kreml nucen k mnohem větší umírněnosti, než projevuje v posledních letech. Jedině tak mohou být podpořeny tendence, které nakonec povedou bud ke zhroucení, nebo k postupnému rozmělnění sovětské moci.“

Tyto Kennanovy úvahy se posléze staly východiskem při tvorbě nové strategické koncepce americké zahraniční politiky - doktríny zadržování komunismu. V konkrétní politické praxi byly Spojené státy konfrontovány s ideově-politickou výzvou Sovětského svazu. Stalin skutečně spoléhal na destruktivní sílu poválečné hospodářské krize, která měla podle jeho představ vytvořit vhodný prostor pro ofenzivu revoluční levice.

Sled událostí urychlila řecká a turecká krize. Velká Británie neunesla dvojnásobnou tíhu domácích hospodářských obtíží a mnohostranné mocenské angažovanosti a v zimě 1946-1947 zkolabovala. Ve dnech 20. až 22. února 1947 učinila britská labouristická vláda tři zásadní rozhodnutí - o přerušení vojenské a ekonomické pomoci legitimní řecké vládě v probíhající občanské válce, dále o předání odpovědnosti v Palestině do rukou OSN a posléze i o konečném odchodu z Indie.

Po britské nótě, ve které bylo stručně oznámeno, že k 31. březnu 1947 zastaví vláda Jeho Veličenstva hospodářskou a vojenskou pomoc Řecku i Turecku, jednala na sklonku února o vzniklé situaci špička státního departmentu. Výsledná dohoda doporučila Trumanovi podpořit v Kongresu žádost o poskytnutí pomoci Řecku a Turecku. Souběžně bylo rozhodnuto, že prezidentovo vystoupení bude mít obecný rozměr podpory všem svobodným vládám, které jsou ohroženy komunistickou agresí.

Po pečlivé stylistické přípravě se 12. března 1942 obrátil prezident Harry Truman na Kongres USA s konkrétní představou americké role ve světovém dění. „Myslím, že Spojené státy jsou povinny podpořit svobodné národy odolávající pokusům ozbrojených menšin usilujících o jejich podrobení nebo vzdorující tlakům přicházejícím zvenčí. Myslím, že jsme povinni pomoci svobodným národům vytvářet svůj osud vlastníma rukama. Myslím, že naše pomoc musí spočívat především v ekonomické a finanční podpoře, která je nezbytná pro dosažení jejich hospodářské stability, a tudíž i vyrovnaného politického života.“ Poté prezident požádal Kongres o souhlas s poskytnutím finanční pomoci Řecku a Turecku. Zákonodárný sbor Trumanovu předlohu schválil a 22. května ji prezident signoval. V tomto momentu byla poprvé realizována nová politická koncepce Spojených států - Trumanova doktrína -, jejíž obsahové jádro spočívalo v Kennanově tezi o zadržování komunismu. V plné míře se pak tato doktrína realizovala v tzv. Marshallově plánu hospodářské pomoci z června 1947. Obnovená stabilita evropské ekonomiky měla být bezpečnou hrází proti hladu, bídě, zoufalství a sociálnímu chaosu, které „učinily společnost zranitelnou a vhodnou pro zneužití jakýmkoli totalitním hnutím“.

Obavy o bezpečnost Evropy vzrostly v čase sovětské blokády Západního Berlína ve druhé polovině roku 1948 a v prvních měsících následujícího roku. Výsledkem této krize bylo vytvoření obranné aliance - Severoatlantického paktu (NATO) -, jejíž ustavující listina byla podepsána 4. dubna 1949. Signatáři této tzv. Washingtonské smlouvy se zavázali „hájit svobodu, společné dědictví a kulturu svých národů, založenou na zásadách demokracie, svobody jednotlivce a právního řádu“.

V čase vzniku severoatlantické koalice disponovaly její ozbrojené síly necelými dvaceti divizemi a nedostatečně vyzbrojenými zálohami. Prezident Truman předložil již 25. července 1949 Kongresu návrh rozsáhlého zbrojního programu Spojených států, který by „učinil sovětskou agresi příliš hazardní“. Kongres původně uvažoval o možné redukci předpokládaných výdajů, jejichž výše jen v prvním rozpočtovém roce dosáhla 1,5 miliardy dolarů, ale po srpnovém výbuchu sovětské jaderné bomby v kazašské stepi schválil prezidentův zbrojní program v původním rozsahu. Trvalý vzestup potenciálu konvenčních zbraní předpokládal i dokument státního departmentu z dubna 1950 s kódovým označením NSC-68, jehož oprávněnost potvrdila i červnová agrese Korejské lidově demokratické republiky vůči jihokorejskému státu.