ROMAN CÍLEK

Každý,

kdo unese

oštěp…

(ukázka)

PRVNÍ A POSLEDNÍ

MUSSOLINIHO VÍTĚZSTVÍ

- VÁLKA 0 HABEŠ

1935-1936

Copyright © Roman Cílek, 2009

Cover © Karel Kárász, 2009

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2009

ISBN 978-80-87027-36-3

Všichni hoši, kteří jsou dosti silní, aby unesli oštěp, a všichni mužové ostatní buďtež posláni do Addis Abeby či rovnou na místa bojů! Vyňati jsou jen ti, kdož nemohou chodit a nejsou schopni unést svůj oštěp, dále muži zcela slepí.

(Mobilizační rozkaz habešského císaře z října 1935)

Vládychtivost je náruživější než všechny ostatní vášně.

(Publius Cornelius Tacitus, římský historik a politik)

Když byla vojna italsko-habešská, tož na pastvě jsme válčili…

(Ludvík Vaculík, český spisovatel)

OBSAH

Prolog

I. Rozkolísání a hrozba

PŘÍBĚH MUŽE, KTERÝ ŘEKL:

„UČINÍM ZE SVÉHO ŽIVOTA MISTROVSKÉ DÍLO!“

II. Vzhůru do Afriky! Proč?

PŘÍBĚH MUŽE, KTERÝ ŘEKL:

„MUSÍM TO VIDĚT ZBLÍZKA A OD PRVNÍ VTEŘINY:“

III. „Jděte!“ aneb překročení Rubikonu

IV. Od října do Vánoc: první poločas války

V. Vstříc neodvratné katastrofě

PŘÍBEĚH MUŽE, KTERÝ ŘEKL:

„PROŽIL JSEM POKOŘENÍ HABEŠE AŽ DO ÚPLNÉHO KONCE."

VI. Trpké ovoce italského triumfu

PŘÍBĚH MUŽE, KTERÝ ŘEKL:

„CHCI NĚCO UČINIT!“ - A TAKÉ TO UČINIL

VII. Přímočará cesta do pekel

Epilog

CHRONOLOGIE

POUŽITÉ PRAMENY

Prolog

Bylo úterý 19. dubna 2005.

Krátce po šesté hodině, ještě než rozednívání stačilo plně ukončit africkou noc, se k provizorně pro tento účel zpevněné přistávací dráze, nacházející se poblíž města Aksum v Etiopské vysočině ve výšce přes dva tisíce metrů nad mořem, s temným hlukem přiblížil letoun. A to letoun ne ledajaký: mamutí stroj ruské výroby Antonov-124, největší vzdušný dopravní prostředek, jaký si lze v současné době komerčně najmout. Stroj několikrát obkroužil místo přistání, jako kdyby váhal nad tím, zda se smí dotknout svým způsobem posvátné země, a pak bezpečně dosedl. Ke slovu se poté dostaly dva obří jeřáby, které během půlhodiny vyňaly z útrob letounu a složily na zem předmět o váze téměř šedesáti tun.

Přeprava obelisku zpět do Etiopie, kde byl slavnostně vztyčen.

Ozval se potlesk vybrané skupiny diváků.

A také zpěv modliteb místních duchovních…

„Nestydím se říci, že mé nitro ovládá silné pohnutí, a jistě nejsem s těmito svými pocity osamocen. Nestyďme se to vyslovit: prožíváme historické okamžiky, na které jsme netrpělivě a tak dlouho, nesmírně dlouho čekali,“ vyjádřil se etiopský ministr kultury Tešome Toga.

Tak dlouho…?

Z hlediska dopravní operace, zajišťované na klíč italskou firmou Lattanzi, se jednalo o zpoždění v řádu týdenním, neboť pro přistání na letišti, jež nebylo vybaveno dostatečným radarovým zařízením, se muselo zvolit optimální počasí bez deště a s přijatelnou silou nárazového větru. Zato z hlediska historického to bylo zpoždění v časové hodnotě bezmála sedmi desetiletí. Neboť oním šedesátitunovým zavazadlem, uloženém v hliníkovém obalu, byla první část gigantického obelisku o celkové výšce čtyřiadvaceti metrů a váze sto padesáti tun, který v podobě náhrobní stély připomínal úžasnou minulost aksumské říše, která se na území dnešní Etiopie rozkládala zhruba od 3. do 8. století po Kristu a je považována také za kolébku etiopské civilizace. Její panovníci odvozovali svůj původ od biblického krále Šalomouna a legendární královny ze Sáby. Obelisk, jehož stáří se odhaduje na 1700 let a je považován za největší monolit na světě, byl umístěn v posvátném městě Aksum - a to až do roku 1937, kdy ho Benito Mussolini nechal rozřezat na tři části a dopravit do Říma. Tady byl znovu sestaven a umístěn před ministerstvem pro africké záležitosti v centru města jako triumfální připomínka italského tažení do Habeše a současně i patnáctého výročí fašistického příchodu k moci. Po skončení světové války sice římské úřady přislíbily, že do osmnácti měsíců bude lup vrácen, ale z rozličných důvodů docházelo potom ke stálým odkladům.

Příběh ukradeného a navráceného aksumského obelisku.

Až nyní se slib naplnil.

Obelisk na svém původním místě.

„Pozdě, ale přece jenom. Po první části obelisku sem budou brzy, zřejmě v nejbližším týdnu, dopraveny i obě zbývající. Teprve pak bude uzavřen čin historické spravedlnosti, jímž se stát, který zde zastupuji, pokorně vyrovnává se svou ne vždy obdivuhodnou minulostí,“ prohlásil na letištní ploše italský velvyslanec Guido di Telia.

Myslel-li to upřímně, pak mu právem náležel potlesk.

Zůstává však otázkou, zda jakákoliv omluvná slova a jakýkoliv potlesk dokáží cokoli podstatného změnit na historické skutečnosti, zatížené nejen mnoha mrtvými, četným utrpením a krutě promyšlenou zákeřností, ale i farizejskou věrolomností těch, jimž jako mocným představitelům přihlížejícího světa nelze ani v několikageneračním odstupu času odpustit jejich nečinnost.

Lhostejnost vůči bezpráví vždy plodí ničivé důsledky.

Nebylo tomu jinak ani tehdy, kdy se jeden za druhým vršily předstupně blížící se celosvětové tragédie: v polovině třicátých let a době nedlouho poté následující.

♦

I. Rozkolísání a hrozba

Poslepu jsme vstupovali do století bez tradic, které se začínalo vypínat nad ostatní svými nezpůsoby.

(Jean-Paul Sartre, francouzský filozof)

Končí svět včerejška a budoucnost je víc než nejistá.

(Stefan Zweig, rakouský spisovatel)

Přátelství je dcerou ctnosti. Zločinci se mohou spřáhnout, ale ne spřátelit.

(Francisco Goya, španělský malíř)

Rozporuplný to byl tehdy čas.

Třicátá léta dvacátého století se blížila k poločasu, společenské kruhy a všechny ty, kteří do tohoto velkého světa jen fandovsky nakukovali, ovládal džez, módní výstřelky, skoro až třeštivý vztah k hvězdám filmového plátna a okázalé projevy ženské emancipace, ale v pohledu ze širšího zorného úhlu jako kdyby toho najednou nebylo příliš mnoho k oslavování. Od konce světového konfliktu uplynulo již sedmnáct let, v ženevském sídle Společnosti národů se z úst státníků ozývala zanícená slova o míru, odzbrojování a potřebě vzájemné úcty mezi národy, ale navzdory tomu se nad Evropou, kontinentem, kde ono minulé zabíjení ve velkém započalo a také skončilo, jako kdyby se chvílemi výše, chvílemi níže vznášel tu dusivý, jindy pouze znepokojivý mrak utkaný z nejistot a strachu.

A nešlo jen o ten mrak.

Do vědomí všech, kteří byli schopni naslouchat a vnímat, se vedraly i salvy a výstřely, jimiž byl onen čas neblaze poznamenáván.

Na rozhraní června a července 1934 se v rámci skoro až zběsile bezuzdného vražedného dění, ne zcela přesně označovaného jako „noc dlouhých nožů“, vyrovnali Hitler a jeho blízcí způsobem konečným se svými názorovými opozičníky a všemi, kteří jim tak či onak překáželi. O pouhých několik týdnů později vyvolaly nacistické bojůvky v Korutanech, Štýrsku, Vídni a na dalších místech ozbrojené povstání, jehož cílem bylo připojení Rakouska k hitlerovské „třetí říši“. Puč se nezdařil, ale přinesl četné oběti, mezi něž patřil i spolkový kancléř Engelbert Dolfuss, zavražděný přímo ve své úřadovně. To vše se událo v létě. Ale ani podzim nepřinesl zklidnění. Ozvaly se výstřely, jimiž chorvatští a makedonští teroristé, někteří z nich údajně vybaveni československými pasy, v odpoledních hodinách 9. října 1934 při slavnostním průjezdu přeplněnými marseillskými ulicemi zastřelili, přesněji se dá říci, že popravili, jugoslávského krále Alexandra I. Karadjordjeviče, Sjednotitele, a v jeho doprovodu také francouzského ministra zahraničí Louise Barthoua.

Ach Bože, povzdechli si pamětníci.

Vždyť je to zase jako tehdy zkraje tisíciletí!

Jako tehdy před válkou!

Spousta různorodých ohnisek neklidu, řešení politických svárů násilnostmi, atentáty, prudký vzestup nyní už běžnými prostředky těžko zastavitelných vůdcovských osobností, od nichž se v budoucnu dalo očekávat leccos a jen máloco z toho povzbudivého.

Političtí komentátoři, kteří tehdy výrazně ovlivňovali mezinárodní veřejné mínění, se často rozcházeli v hodnocení. Ti optimističtěji založení z nich se domnívali, že mraky se časem rozptýlí, musí rozptýlit, protože přece není možné, aby se Evropané nepoučili z předchozích neblahých zkušeností, ti skeptičtější dávali najevo, že rozkolísání hodnot se blíží ke kriticky nevratné hranici a ve vzduchu lze čím dál výrazněji zacítit hrozivý pach střelného prachu, čemuž nelze vzdorovat pohodlnickým zastrčením hlavy do písku.

♦

Vůdcovské osobnosti…

Padlo-li v jakékoli souvislosti toto sousloví, nebylo pochybnosti, o kom je řeč. Dva muži vzešlí z do té doby bezvýznamných míst: ten první z nich se narodil v roce 1889 v poklidném rakouském městečku Braunau am Inn v Horním Rakousku, druhý o šest let dříve v chudé osadě poblíž vesničky Dovia di Predappio, nacházející se v italském regionu Emilia-Romagna nedaleko jaderského pobřeží.

Adolf Hitler a Benito Mussolini.

Führer a duce.

Pro běžné účely se stalo zvykem vnímat je jako bezmála jednobuněčnou dvojici, zatíženou společnými velkozločiny - tedy násilnickým potlačením občanských práv ve svých zemích a vyvoláním útočné války, ale z osobnostního hlediska byli ti dva absolutně odlišnými jedinci. Pouze jedno měli v hrubých rysech společné: bezhraničnou a ničeho se neštítící touhu po moci, s čímž souvisela i jejich posedlá představa, že byli pro úkol, který si předsevzali, předurčeni jakýmsi až k zbožštění se blížícím posláním. Vnější okolnosti i jejich vlastní cíle je právě tehdy, v polovině třicátých let, nutily k opatrnickým prvním krůčkům ve věci navázání strategické spolupráce, a to i přesto, že jejich vzájemný vztah byl a zůstane napořád nepříliš srdečný a z Mussoliniho strany se zpočátku dokonce dalo hovořit o pohrdání.

Ale situace v Evropě byla prostě taková, jaká byla.

A oni dva byli takoví, jací byli.

Proto si dříve či později museli podat ruku - a když tak učinili, začali to mnozí z předvídavějších a intuicí nadaných svědků doby vnímat jako hrozbu, ačkoli prvotní krůčky mocenských námluv nedopadly zřejmě tak, jak by si jeho hlavní účastníci, každý samozřejmě ze svého zájmového hlediska, představovali.

Setkali se však.

A budou se za příznivých a postupně pak méně příznivých a nakonec už zcela nepříznivých vnějších okolností setkávat ještě mnohokrát - až do jejich úplného mocenského i lidského konce.

♦

Benátky, polovina června 1934.

Pro onen první symbolický stisk dlaní nebyl tedy, a i to je svým způsobem charakteristické, zvolen ani Berlín, ani Řím, ale jedna z kolébek evropské civilizace. Netřeba snad ani plýtvat slovy popisem toho, kolik okázalé pompéznosti se vložilo do příprav i průběhu každé minuty veřejných částí tohoto představení, kde hlavními a při každém jejich kroku nasvícenými aktéry byli jen a jen oni dva mocní, zatímco všichni ostatní tvořili pouze kompars. Setkání mělo symbolizovat ničím nenarušenou jednotu myšlenek i činů. Italský a německý tisk, shodně již dávno předtím zbavený jakékoli názorové různorodosti, slovy jen nepatrně odlišnými zdůrazňoval, že „benátské setkání dvou velkých spojenců je nesporně historickou událostí, která změní tvářnost Evropy“. V novinách, podřízených od titulků až po tiráž zájmům propagandy, se málokdy říká pravda, výjimka však jako vždy potvrzuje pravidlo: v tom, co se z tiskových centrál v Berlíně a Římě prostřednictvím oficiálních zpravodajů z Benátek posílalo do světa, se tentokrát nacházel aspoň malý dílek pravdy.

Šlo jen o to, zda se ta „tvářnost Evropy“ změní k lepšímu.

Či tomu bude naopak.

Pohledy politiků i komentátorů z jiných koutů světa si v duchu myšlenky, že přání dokáže ovlivnit myšlenku, všímaly spíš toho, v čem se mocipáni z Berlína a Říma neshodli a co by tedy přinejmenším aspoň dočasně otupovalo ostří už zmíněné hrozby. Protřelé, vlivné a neobyčejně ostrým jazykem vybavené francouzské novinářce a spisovatelce Geneviève Tabouisové, šéfce zahraničněpolitické rubriky v deníku V‘Oeuvre, se říkalo Kassandra a připomínala se tím z řecké mytologie pocházející krásná dcera Priamova, proslavená jako věštkyně především nedobrých zpráv. V tomto případě však Tabouisová zapřela svou pověst a bez vlastního komentáře zaznamenala atmosféru, která tehdy vládla v sídle pařížského ministerstva zahraničí na Quai ďOrsay.

„Většina novinářů již tiskovou konferenci opustila,“ napsala, „nicméně ministr Louis Barthou stále dává průchod své dobré náladě. Právě totiž obdržel telegram, v němž mu francouzský velvyslanec v Římě Henri de Jouvenel sděloval podrobnosti ze zákulisí benátského vystoupení dua Mussolini-Hitler. Ještě než se jal z telegramu citovat, padají z úst přítomných úvahy o tom, proč k setkání došlo. Dochází se k názorové shodě. Šestadvacátého května oznámil přece Mussolini v paláci Montecitorio, sídle poslanecké sněmovny, že všechny rezervy, které má Itálie k dispozici, budou napříště věnovány na přípravu války v Africe. Protože se ale duce obává odmítavého stanoviska evropských velmocí, chce získat jakoukoliv podporu aspoň ze strany Hitlera. Proto ministerstva zahraničí těch dvou zemí - palác Chigi a Wilhelmstrasse - dostala za povinnost zorganizovat schůzku v Benátkách.

Ministr Barthou hovor snad ani nevnímá.

Je plně ponořen do četby velvyslancova telegramu, z něhož nám posléze cituje útržky. Henri de Jouvenel nejprve potvrzuje Mussoliniho pravděpodobný předpoklad, že Hitler bude ochoten stát se spojencem a podepsat všechny závazky, které by Itálie chtěla, aby Německo převzalo. Pokud by k tomu došlo, Itálie a Německo by mohly výhrůžkou společně vedené války libovolně paralyzovat ostatní mocnosti. Diplomat pak naznačuje, že duceho celkový záměr se pravděpodobně nezdařil a pro popis dění v Benátkách volí uvolněný tón. Když prý führer 10. června 1934 vystoupil z letadla, pozdravil duceho zvoláním: ,Ave imperator!‘ A Mussolini tiše poznamenal: ,Ave imitator!‘

Červen 1934 – k prvnímu setkání dvou diktátorů, kteří dovedou Evropu k válce, došlo v Benátkách

K tomu velvyslanec v telegramu pro ministra Barthoua v osobní poznámce dodává: ,Plná míra této ironie vynikne, až Vaše Excelence spatří fotografie ze schůzky, kde duce je přesně podle protokolu oblečen ve vyparáděné uniformě vrchního velitele fašistické milice, zatímco Hitler je v civilu a má na sobě krátký béžový gumák, vhodný tak pro obchodního cestujícího.‘

Barthou se předčítáním náramně baví.

,První rozhovor mezi oběma diktátory,‘ pokračuje hlášení velvyslance, ,ukázal jen rozpory. Mussolini se v podstatě zeptal, co by říšský kancléř soudil o společném akčním plánu v příští válce. Nejsme připraveni, odpověděl na to Hitler. A když Mussolini nedosáhl, aby se Hitler vzdal své nátlakové politiky vůči Rakousku, odešel ze závěrečného jednání krajně podrážděn a ujišťoval své spolupracovníky, že je zbytečné pokračovat a bylo by nejlepší, kdyby pan Hitler odjel z Benátek pokud možno co nejdříve. Zdálo se prý, že Hitler byl stejným způsobem rozladěn. Barthou poté předčítá závěrečnou část velvyslancova raportu: ,Hovoří se zde o tom, že schůzka nepřinesla očekávané výsledky. Mussolinimu se Hitler jevil jako exaltovaný mluvka a popleta, který nesledoval pozorně rady, jež by mu rádi udíleli. Na druhé straně führer, který je jinak pln obdivu k ducemu, v němž uznává staršího druha: tvůrce fašistického režimu, byl uražen nedostatkem respektu a Mussoliniho protektorským tónem.‘

Očividně je Barthou tím, co čte, doslova nadšen.“

Tolik Kassandra.

Ani ona, Geneviève Tabouisová, nositelka přezdívky mytologické věštkyně, nedokázala v té červnové chvíli roku 1934 odhadnout, že dvaasedmdesátiletý ministr Louis Barthou, rodák z Oloron-Sainte-Marie, původním povoláním advokát a příležitostný literát, umírněný stoupenec spolupráce mezi evropskými státy, by byl v dané chvíli méně nadšen, kdyby věděl, co přijde.

Kdyby věděl, že jen zhruba dvacet týdnů zbývá do okamžiku, kdy on sám - jak již víme - zemře při atentátu, zorganizovaném v Marseille temnými silami balkánských radikálů, a to přímo po boku jugoslávského krále Alexandra I. Sjednotitele.

Kdyby věděl, že i přes všechny překážky a dílčí neshody se bude spojenectví Mussoliniho a Hitlera nadále rozvíjet a světu to přinese otrávené plody.

A kdyby věděl, že válka tak jako tak přijde.

Již v příštím roce.

Byť zatím ne přímo v Evropě, ale tam, kde si to duce a jeho paladýnové už delší čas a z mnoha důvodů přáli, tedy ve východním cípu Afriky. Jinak řečeno: že jedinec jménem Benito Mussolini, jehož život, ohlédneme-li se nyní po něm, se podobá křivolaké křivce, opět uplatní nespornou sílu a průbojnost své zpupné vůle.

Prosadí si svou válku.

Mussoliniho válku.

PŘÍBĚH MUŽE, KTERÝ ŘEKL: „UČINÍM ZE SVÉHO ŽIVOTA MISTROVSKÉ DÍLO!“

Osud má dva způsoby, jak nás drtit.

1. Odmítáním našich přání.

2. Jejich plněním.

(Henri Fréderic Amiel, švýcarský filozof)

Benito Mussolini je nedostižným příkladem toho, jak se člověk může stát zmarněným opakem svých původních ideálů.

(Jasper Ridley, britský historik)

Lež prostředkem a lež cílem - i to jsou dějiny.

(Josef Čapek, český malíř a spisovatel)

Vysmívejme se, troufneme-li si, pojmům jako osud a předurčení.

Ale nelze je zcela podceňovat.

Horoskop Benita Mussoliniho, narozeného v neděli 29. července 1883.

U chlapce, který přišel na svět nedlouho po poledni dne 29. července 1883, jako kdyby vskutku bylo mnohé dáno již předem, a to hned z několika hledisek. Byla neděle a v kraji se slavil svátek poutníků. Slunce vstupovalo do konstelace Lva. Místem zrození byla chudá osada, spíš tedy samota, ležící na malém kopci u vesnice Dovia ve farnosti Predappio. Územním členěním spadala tato končina do středoitalského kraje Romagna nedaleko jaderského pobřeží, který býval už odnepaměti jako oblast vášnivých svárů, násilí, revolucí, anarchismu a extremistických hnutí nazýván také Sicílií kontinentální Itálie. Dítě, o kterém hovoříme, se zrodilo z nesourodého svazku. Otec Alessandro Gaspare Mussolini byl kovářem, ale nadšeněji než svému řemeslu se jako vášnivý socialista věnoval politické a agitační činnosti, byl členem obecní správy, spolubudoval družstevní hnutí, několikrát stál pro svou činnost před soudem a patřil k hlavním aktérům radikální skupiny, kterou nazval „randez -vous horkých hlav“ a jejichž schůzky - jak se tím nikdy netajili - se konaly v doprovodu lahví zdejšího silného červeného vína. Ač se otec Alessandro často zaklínal svým vyhroceným ateistickým přesvědčením a hlubokým odporem ke kléru, za manželku si vybral ženu z opačného názorového pole: učitelku místní základní školy z Dovie Rosu Maltoniovou, dceru laického veterináře a přesvědčenou katoličku.

Pozoruhodná genová směs.

A s tím související odlišné představy o budoucnosti prvorozeného syna.

„Bude revolucionářem,“ určil otec.

„Bude učitelem,“ určila matka.

Skoro by se mohlo zdát, a nechť to není vnímáno jako výsměch, že jejich potomek byl poslušný: obě tyto představy vždy aspoň dočasně naplní. Ještě tu však byla otázka křestního jména. A tady lze poznat, kdo z rodičů měl v dané chvíli rozhodující slovo. S přemáháním a po několika bouřlivých scénách sice otec dovolil, aby byl syn pokřtěn v kostele, ale při zápisu do matriky prosadil nikoli pouze jedno křestní jméno, ale rovnou tři, a žádné z nich jen tak náhodné.

Benito Amilcare Andrea.

Benito jednoznačně na počest Benita Juareze, mexického revolucionáře, který nechal popravit císaře Maximiliana. Amilcar a Andreo k uctění památky dvou významných představitelů socialistického hnutí v „rudé Romagni“ - Amilcara Ciprianiho a Andrea Costy.

Takhle se to tehdy v červenci 1883 událo.

Čtrnáct měsíců po smrti revolucionáře a italského národního hrdiny Giuseppe Garibaldiho, čtyři měsíce po smrti teoretika diktatury proletariátu Karla Marxe. „V jistých obdobích života bude Mussolini tyto dva muže značně obdivovat,“ zaznamenává o tom ve své studii britský historik Jasper Ridley, „ale oni by se ho oba - vzhledem k tomu, čím se nakonec stane - nejspíše zřekli.“

♦