EDICE

Polozapomenuté války

Ediční rada edice Polozapomenuté války

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK, Technická univerzita Liberec)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, vedoucí katedry Marketingové komunikace a PR)

doc. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, ředitel Ústavu světových dějin na FF UK)

doc. PhDr. František Stellner, Ph.D. (FF UK a VŠE, ředitel Ústavu světových dějin na VŠE)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

doc. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita Hradec Králové)

PhDr. Karel Richter, CSc.

EDICE

Polozapomenuté války

MARTIN NOVÁK

Ropa a krev

(ukázka)

AMERICKO-IRÁCKÉ VÁLKY 1990-2003

MĚSTO

LETOHRAD

MĚSTO LITERATURY FAKTU

Copyright © Martin Novák, 2010

Cover © Karel Kárász, 2010

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2010

ISBN 978-80-7425-069-9

OBSAH

Úvodem - za branami Iráku

I. Z hliněného domku do paláce

1. Zmizelý otec

2. Romantičtí revolucionáři

3. Nepřítel číslo jedna: komunisté

4. Ropa patří nám

II. Zrození vojevůdce

1. Podle Stalinova návodu

2. Na lince Bagdád-Praha

3. Jaderná přetahovaná s Izraelem

4. Nenáviděný soused

5. Amerika jako zachránce

6. Smrtonosná vůně jablek a česneku

III. Arabové proti Arabům

1. Konec starých časů

2. Vynálezy zkázy

3. Zlobivý trpaslík

4. Emír na útěku

5. Blízkovýchodní Mnichov nebude

6. Sázka na Palestinu

7. Kuvajt musí zmizet

8. Američané nakupují spojence

IV. Matka všech bitev

1. Milion mužů připravených zemřít

2. Zúčtovat s démony z Vietnamu

3. První raketa měla zpoždění

4. Scudy nad posvátnou půdou

5. Ztraceni v poušti

6. Irácký výpad na jih

7. Jak trefit Saddáma ze vzduchu

8. Smrt v bunkru

9. Po vodě to nepůjde

10. Sovětská versus americká technika

11. Hlavně se nezastavovat

12. Dálnice do pekla

V. Vzpoura, zrada a pomsta

1. Tankem proti billboardu

2. Bushova pomocná ruka

3. Nevítaní hosté

4. Této noci se zločinci vrátili

5. Rodinné problémy

6. Korunní princ v nebezpečí

7. S Čechy se nemluví

8. Pouštní liška

VI. Jiný Bush, jiná Amerika

1. Neokonzervativci si plní sny

2. Čtvrtá světová válka

3. Pražská schůzka, která nebyla

4. Ropná diplomacie a návrat inspektorů

5. Nechceme francouzské sýry a německá auta

6. Česko je i není ve válce

VII. Sochy se kácí k zemi

1. Ucpávky uší jen na objednávku

2. Rychlost zabíjí

3. Taste meč a nemějte strach

4. Svět se bouří

5. Mezi řekou a kanálem

6. Našlapování kolem svatyň

7. Britové se vracejí

8. Katastrofa helikoptér Apache

9. Bagdádské údery blesku

10. Saddám se loučí

Závěrem - zbraně zmizely, ropa ne

CHRONOLOGIE

LITERATURA

Úvodem - za branami Iráku

Krátce po třetí hodině ráno probudili vojáci bývalého iráckého prezidenta Saddáma Husajna v jeho cele, umístěné v prezidentském komplexu v centru Bagdádu na břehu řeku Tigris. Kdysi ještě ve funkci míval v noci problémy, trpěl nespavostí. Chodil spát pozdě a brzy vstával, moc toho obvykle nenaspal. Ani této noci na 30. prosince 2006. Oblékl se a odvedli ho do připravené helikoptéry. Vznesla se přesně ve chvíli, kdy začalo svítat. Diktátor se tak mohl naposledy podívat na ještě spící město, odkud vládl celému Iráku jako prezident dlouhých čtyřiadvacet let a jako jeden z nejmocnějších mužů země dokonce čtyřiatřicet let. Nikdy se už nikdo nedozví, co se mu honilo hlavou při pohledu dolů na bagdádské ulice, náměstí a domy, když věděl, že to je naposled. Jeho poslední ráno, poslední cesta, poslední hodiny života. Před několika měsíci Saddáma - zhublého, s plnovousem a stále tvrdícího, že nikdy nepřestal být prezidentem - tribunál odsoudil k trestu smrti. Odvolal se, ale neúspěšně. Možnost vykonání rozsudku se nad ním vznášela už několik dní, volba nakonec padla na sobotu 30. prosince.

Svět se už většinou chystal na oslavy Silvestra, Irák na popravu. Jedno se diktátorovi muselo nechat: cestu na popraviště zvládl důstojně, patrně smířen se svým osudem. Ještě během navlékání smyčky na krk se hájil, že Irák chránil od Američanů a Íránců, zatímco okolo stojící vojáci mu před odchodem na onen svět vyčítali, že Irák tyranizoval a zruinoval. V posledních vteřinách začal odříkávat modlitbu, dokončit ji už nestihl. Dvířka pod ním se otevřela v polovině koránského verše. Někdo v místnosti vše nahrával na mobilní telefon, takže za několik hodin fotografie i videozáznam obíhaly celou planetu prostřednictvím internetu. Evropané a obyvatelé Blízkého východu se u snídaní nebo při vstávání dozvěděli, že Saddám Husajn byl popraven. Jedna éra v dějinách Iráku definitivně skončila. Během téměř čtvrtstoletí země „stihla“ tři válečné konflikty. Jednu válku s Íránem a dvě se Spojenými státy americkými, či spíše mezinárodními koalicemi vedenými USA. První dvě války začal Saddám. S Íránem (1980 až 1988) a o Kuvajt (1991). Třetí, poslední válku irácký diktátor nevyvolal a nechtěl ji. Poprvé byl sám v březnu 2003 napaden. Právě tato válka se mu stala osudnou. Na smrt jej však poslali vlastní lidé, po iráckém procesu s iráckými soudci v Iráku. Ale jen málo Iráčanů v onen předposlední den roku 2006 pro bývalého prezidenta truchlilo. Většina oslavovala nebo zůstala k osudu vůdce netečná.

Po tři desetiletí svět vnímal Irák jako jakousi nenormální zemi. Kvůli válkám, povstáním, embargům a neustálému napětí, které bylo kolem tohoto státu v době vlády Saddáma Husajna přítomno. Když se řeklo Irák, znělo to jako něco, čemu by se člověk měl raději vyhýbat a nemít s tím nic společného. Jako novinář, který se zabývá Blízkým východem, jsem měl to štěstí, že jsem Irák zažil v době Saddámova režimu i po jeho pádu, kdy zemi od léta 2003 dočasně řídil americký správce Paul Bremer a teprve se rodily základy nového Iráku.

Saddám na bagdádské ulici, vyobrazen jako soudce. Jeho slovo bylo po léta zákonem. Foto autor

Když říkám štěstí, mám tím na mysli především skutečnost, že získat novinářské vízum do Iráku bylo od roku 1990 poměrně složité, což ostatně platilo i pro jakékoliv jiné vízum do této země. Pro mnoho lidí byla Saddámova říše terra incognita. Těžko dosažitelná, nepřístupná, známá jen z knih, novin, televizních záběrů a zpráv tiskových agentur. Skoro všude se člověk mohl podívat na vlastní oči, pokud měl peníze na cestu. V tomto případě to tak jednoduché a samozřejmé nikdy nebylo. Jet do Iráku za Saddámovy éry bylo čímsi výjimečným. Ne nebezpečným, v těch časech existovaly na světě určitě desítky mnohem nebezpečnějších zemí, ale zkrátka výjimečným.

Všechno to vlastně začalo jako náhoda. V roce 2002 se režim rozhodl uspořádat oslavy Dne irácké žurnalistiky v poněkud velkolepějším stylu než obvykle, a proto pozval novináře ze zahraničí. Obvykle z každé země jednoho. Štěstí se na mě usmálo, neboť za Českou republiku pozvánku obdržely Hospodářské noviny, kde jsem tehdy pracoval. Irácké velvyslanectví, které se nacházelo a stále nachází ve vile kousek od stanice metra Hradčanská, mě dost dlouho napínalo. Na telefonáty ohledně udělení víza tajemník neustále odpovídal, že zatím k tomu z Bagdádu nepřišlo zmocnění. Vypadalo to, že z cesty nic nebude, protože začátek akce se blížil a vízum pořád nikde. Koupenou letenku do jordánského Ammánu bylo nutné stornovat, další se mi nechtělo kupovat, aby nedopadla stejně. Ve chvíli, kdy už jsem Irák skoro vypustil z hlavy, zazvonil mobil s neznámým číslem. „Tady irácké velvyslanectví, přijďte si rychle pro vízum.“ Byl pátek, v Bagdádu jsem musel být v úterý. Takže začala honička, vízum a letenka najednou byly pohromadě během tří hodin, okamžitě bylo třeba kontaktovat známého v Ammánu, aby zarezervoval taxi do Bagdádu na noc z pondělí na úterý. Kvůli embargu OSN do Iráku žádná linková letadla od roku 1990 nelétala, takže nejjednodušším způsobem, jak se dostat do Bagdádu, bylo strávit přibližně šestnáct hodin v automobilu z jordánské metropole. Provozování této taxislužby se stalo v Jordánsku výhodnou živností, protože velká většina Iráčanů a cizinců se do země přepravovala takto. Hranice s Kuvajtem byla zavřená, přejezd ze Sýrie nebo Íránu byl komplikovanější a časově náročnější.

V Jordánsku jsem už před rokem 2002 byl několikrát, jako vždy šlo všechno hladce. Tehdy to byla jedna z mála arabských zemí, do které Češi nemuseli mít vízum předem, bylo možné je dostat bez průtahů přímo na letišti, za což jsem Jordáncům vzhledem k výše popsaným problémům s iráckým vízem potichu blahořečil ve chvíli, kdy mi úředník u okénka na letišti lepil vízum do pasu. Jízda nočním Ammánem je vždy zajímavý zážitek. Minarety i těch nejmenších mešit svítí zelenými nebo i jinak zbarvenými světly a ve městě, postaveném ve svazích, to vypadá za tmy velmi působivě. Po zdlouhavém proplétání se uličkami a výpadovkami vůz zastavil za městem. Ve zpětném zrcátku jsou ještě vidět světla Ammánu, vepředu už jen temná poušť. Ammán a iráckou hranici kromě písku a hranice dělí jen dvě malá městečka na jordánské straně. Přestupuji do terénního automobilu, přestože cesta bude celou dobu až do Bagdádu jen po asfaltované silnici. Řidič je zkušený, trasu jezdí pravidelně, takže jde rovnou k věci. „Máte-li počítač nebo kameru, budeme mít na hranici potíže,“ říká ihned poté, co zaklaply dveře kufru. Na klientelu západních cizinců, kteří se takto přepravují do Bagdádu, byl vybaven znamenitě. Servíroval kávu, v nabídce audiokazet do přehrávače nechyběli Mozart, Abba nebo Madonna. Cesta ubíhá pomalu a monotónně, na první zastávce po několika hodinách v malém městečku parkuje řada typických iráckých oranžovo-bílých taxíků. Jejich řidiči, jedoucí v opačném směru, odpočívají.

Za svítání se objevuje hranice. Jordánská kontrola je rutinní a nijak zajímavá. Po několika stech metrech silnice, obehnané plotem, začíná Irák vstupní bránou. Je to patrně jeden z nejnehostinnějších hraničních přechodů světa, protože jsou tu jen ploty, několik budov, benzínová pumpa a všude kolem pustá pouštní rovina. Na prvním stanovišti voják žádá jen přibrzdit a očima přejede pasy, pak už následuje přejezd k pasové kontrole a budově, kde se prohlížejí zavazadla. Těsně před ní stojí první socha Saddáma Husajna. Na první pohled nijak výjimečná: prezident sedí na koni, otočeném směrem do Jordánska. Překvapení ale spočívalo ve spodní části uměleckého díla. Saddám měl na koni zavěšeny dvě protiletadlové střely! Když jsem to viděl, nešlo si nevzpomenout na Černé barony a majora Terazkyho, který při výzdobě kostela žádal, aby voják přimaloval Žižkovi lehký kulomet. Ale smát se při příjezdu na iráckou hranici v době, kdy ještě vládl Saddám, by bylo krajním nerozumem. Očekával jsem ostnaté dráty, zátarasy, důležitě se tvářící muže v uniformě a napětí, že by se dalo krájet. Nic z toho se ale nekonalo. U přepážky mi znuděně se tvářící úředník orazítkoval pas a poslal mě do vedlejší místnosti, kde se návštěvníci museli prokazovat osvědčením, že nemají virus HIV, a nemohou tak v Iráku šířit AIDS. Jelikož jsem měl v pase od ambasády i papír, že jsem oficiálně pozvaným vládním hostem, byla mi tato podmínka vstupu prominuta. Virus jsem neměl, ovšem potvrzení o tom také ne. Pak následoval přejezd ke kontrole zavazadel. A tady to už trochu někdejší přechod mezi Československem a západním Německem připomínalo. Chlapík v bleděmodré košili a s knírkem se ovšem netvářil nepřátelsky, požádal o otevření kufru a jal se přehrabovat ve věcech. Samozřejmě jsem nevezl žádné knihy na téma Irák nebo Saddám, takže si jen zalistoval v prázdném poznámkovém bloku, očkem projel české noviny i americký International Herald Tribune zakoupený na letišti v Amsterodamu. Po pěti minutách krátce zatleskal a se slovy „finished“ zalezl zpět do dveří, ze kterých vyšel. Pak zvednutá závora, doplnění benzínu u pumpy a první metry na irácké dálnici. Silnice byla mnohem kvalitnější než děravá jordánská. Iráčané si ji postavili v sedmdesátých letech, když příjmy z prodeje ropy byly obrovské a náklady na zbrojení a války ještě nevystoupaly do takové výše. Západní Irák je skutečně neskutečnou pustinou. Jen kanál u silnice, písek a kameny. Řidiče jsem přistihl, jak po zhruba sto kilometrech jízdy na dálnici klimbá. Zavíraly se mu oči a přitom dál jel přibližně stodvacetikilometrovou rychlostí. Rychle jsem zapředl hovor na všelijaká témata, aby se probral. Silnice vedla neustále rovně a za první hodiny jsme potkali všeho všudy deset protijedoucích automobilů, většinou kamionů.

Na dálnici z Ammánu do Bagdádu. Foto autor

První známkou civilizace byla benzínová pumpa a několik stánků s potravinami v místě, kde se dálnice z Bagdádu rozděluje křižovatkou ve tvaru Y. Jedna cesta vede do a z Jordánska, druhá do a ze Sýrie. U pumpy se motá několik směnárníků se svazky modrých bankovek v rukou. „Bez starostí, zařídím,“ říká řidič, a za chvíli tak držím svazek iráckých stodinárovek s mladistvou, zhruba tak třicetiletou, tváří Saddáma v celkové hodnotě sto dolarů. Po dalších dvou hodinách poušť začíná ustupovat prvním palmovým hájům. Při pohledu na ně člověk chápe, jak moc si kdysi kočovníci arabskými pouštěmi vážili oáz. Po mnoha hodinách jednotvárnosti a jednobarevnosti pouště, kde se oko absolutně nemá o co zachytit, je palmový háj a kus zeleně nádhernou kulisou. Blížící se Bagdád signalizovala města Ramadí a Fallúdža, která za dva roky poté proslují tím, že v nich američtí vojáci budou svádět tuhé boje s povstalci. Dálnice vede na okraji obou měst, ve Fallúdži poprvé vidím mohutný tok Eufratu, přes který tady vede most. Jeden z těch, které Američané v roce 1991 bombardovali v rámci snahy donutit irácký režim k odchodu z okupovaného Kuvajtu. Poté už se objevuje po obou stranách dálnice více domů, přidává se více automobilů. Řidič zvedne prst a ukáže si přes rameno: „Tam. Abú Ghrajb.“ Víc nemusel dodávat. Obávané vězení, jehož kobky po mnoho let plnili Saddámovi odpůrci nebo lidé, kteří se režimu znelíbili. Ale stejně jako mnohá jiná vězení ve světě zvenku nijak hrůzostrašně nevypadalo. Do Bagdádu vjíždíme tedy ze západu. Velké vily se střídají s nejrůznějšími prodejnami a hlavně autoservisy, často jsou vidět doslova kopce pneumatik, autobaterií nebo jiného motoristického šrotu. Ačkoliv byl v této době Irák vystaven tvrdým ekonomickým sankcím OSN už dvanáctým rokem, benzín byl stále levný, a auty se tak pořád jezdilo. A je tady první kontrola. Potvrzuje se tak, že vjezd a výjezd do metropole je monitorován a že lidem, kteří mají v Bagdádu trvalé bydliště, policie nemusí odjezd povolit. Mladík v uniformě a baretu se dívá jen do řidičových dokladů, jinak se usmívá a nemá žádný problém.

Kolem poledního konečně dorážíme na místo určení. Do hotelu Melia Mansúr, který se nachází na levém břehu Tigridu, nedaleko prezidentského sídla. V recepci se to už hemží hosty zmíněného novinářského festivalu, nebo jak to nazvat. Dva zaměstnanci ministerstva informací mě v lobby přebírají, hledají jméno v seznamu. První den je prý volno, program, určený ministerstvem, začíná až další den. Výtahem vyjedu nahoru, portýrovi věnuji jednu stodinárovku se Saddámem. Zařízení pokoje vypadá tak, jako by ho naposledy někdo doplňoval nebo měnil tak kolem roku 1975. Dobová křesla, postel i s dekou, která ji zakrývá, záclony, ba i televizor. Odposlouchávací zařízení jsem nenašel, ale vzhledem k tomu, že v hotelu bydlela velká část zahraničních novinářů, neměl jsem iluzi o tom, že tam někde možná je coby nejnovější doplněk celého pokoje. Viditelné ovšem nebylo, na rozdíl například od hotelového apartmá v Číně, kde na mě kdysi mikrofon zcela bezostyšně zíval připevněný pod psacím stolem, nijak neskrývaný. Z malého balkonu půlkruhového půdorysu se ovšem naskýtal skvělý výhled na město a řeku. V dálce na horizontu šlehal plamen a stoupal dým: nejbližší ropná rafinérie Durá v jižní části města. Z vedlejší ulice zní bubny a zpěv. Početná rodinka se spoustou žen oděných v muslimských černých šatech od vlasů až po kotníky, cosi oslavuje. Tančí s rukama nad hlavou. Arabská hudba mi vždy přišla trochu monotónní a písničky, které jsem kdy slyšel v Káhiře, Damašku a mnoha dalších městech vlastně všechny stejné. Teď mám ten dojem znovu. Připadá mi, že zpívají a bubnují dokolečka pořád totéž.

Pohled na Tigris a bagdádské mosty z hotelu Melia Mansúr. Foto autor

Nevěděl jsem přesně, na čem jsem, zda vůbec mohu sám hotel opustit a vydat se do ulic. Západní novináři obvykle měli v Iráku nedobrovolný doprovod pracovníka ministerstva informací. Člověka, kterému se anglicky oficiálně říká „minder.“ Tedy jako průvodce, ale ve skutečnosti dozor s úkolem zajistit, aby cizí žurnalista byl neustále pod dohledem a nezlobil. Jinak to prostě nešlo. Objednal jsem na pokoj kávu - byla výborná a číšník ji přinesl neuvěřitelně rychle. Pak jsem sjel dolů k recepci. Chlapci z ministerstva stále seděli u stolu, kolem bylo plno dalších lidí, tak jsem to zkrátka zkusil. A nikdo mě nezastavil. Vycházím ven a jsem na bagdádské ulici. Novinář, a sám, v Saddámově Iráku.

Na této první, ani na mnoha dalších procházkách Bagdádem jsem se nesetkal s žádným nepřátelstvím nebo nevraživostí ze strany obyčejných Iráčanů. Tahle země a její lidé jsou ve světě často spojováni s násilím nebo nenávistí, přitom přímo v Iráku mi to přišlo opravdu nezasloužené. Lidé v obchodech a restauracích se chovali přátelsky, ptali se, odkud jsem, zajímal je samozřejmě hlavně fotbal, jak už to tak bývá. Přehled měli dobrý, Pavel Nedvěd nebo Karel Poborský byli v Iráku rozhodně známými celebritami. „Čeko, čeko, Nedved, Poborsky,“ smál se od ucha k uchu prodavač, když mi balil malý nákup do igelitové tašky v obchodě nedaleko budovy ministerstva zahraničí. Na hlavní bagdádské ulici Sádún se ke mně přitočily žebrající děti, ale kolemjdoucí je okamžitě okřikli.

Bagdád není město nakloněné chodcům, je stavěné spíš pro auta. Rozlehlé bulváry a monstrózní stavby trochu připomínají Moskvu nebo Peking. Něco jako orientální romantika by se tady hledalo těžko. Bagdád je sice městem z pohádek Tisíce a jedné noci, ale ze starších dob než z poloviny dvacátého století tady toho mnoho není. Většinu města tvoří nepříliš nápaditá architektura, kterou je obtížné nějak ve zkratce pojmenovat. Jakýsi kancelářský styl - každá budova vypadá jako stavba sloužící jen svému účelu a nic víc. Město vypadalo podobně jako onen hotelový pokoj, jako kdyby se zastavilo někdy v sedmdesátých letech.

Bagdád byl metropolí muslimského impéria v časech abbásovské dynastie od roku 750 až do 13. století. Zejména deváté až jedenácté století bylo zlatým věkem islámské civilizace a Bagdád představoval významné centrum vědy a umění. V Bagdádu arabští astronomové zkoumali a popsali pohyb Měsíce a hvězd, lékaři zde prováděli první oční operace a porody císařským řezem. Vznikala díla o zoologii a mineralogii, stejně tak jako překlady děl antických autorů. Vzkvétaly matematika a geometrie, Muhammad Chvárizmí v Bagdádu rozpracoval řešení rovnic. Údajně nádherné paláce a další stavby se nedochovaly do pozdější doby hlavně kvůli malé odolnosti stavebního materiálu a přírodním pohromám. Slavná středověká historie Bagdádu definitivně skončila v roce 1258, kdy město dobyli Mongolové. Podle svědků voda v Tigridu dvakrát za sebou změnila barvu. Nejprve byla červená od krve zabitých lidí, pak temně modrá od tisíců svazků knih z bagdádské knihovny, které mongolští válečníci naházeli do řeky.

Od vypuknutí války s Íránem v roce 1980 nebylo moc peněz na další stavění a udržování měst, o deset let později následovalo embargo OSN po irácké invazi do Kuvajtu. Během dvaadvaceti let se toho v Bagdádu moc nezměnilo, a bylo to vidět. Víc než městem pohádek Tisíce a jedné noci byla irácká metropole městem tisíce a jednoho prezidentových portrétů.

Saddám s puškou a kloboukem na hlavě. Mozaiky, plakáty a malby prezidenta byly do roku 2003 skutečně téměř na každém rohu. Foto autor