Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií

a žurnalistiky)

doc. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, ředitel Ústavu světových dějin

na FF UK)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita Liberec)

PhDr. Karel Richter, CSc.

doc. PhDr. František Stellner, Ph.D. (FF UK a VŠE, ředitel Ústavu světových dějin na VŠE)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

EDICE

KAREL RICHTER

Hannibal

před

branami

(ukázka)

KARTÁGO PROTI ŘÍMU

218–202 př. n. l.

Rodiště Miroslava Ivanova

JAROMĚŘ-JOSEFOV

Recenzoval

profesor PhDr. Josef Opatrný, CSc.

Copyright © Karel Richter, 2012

Cover © Karel Kárász, 2012

Drawings © Markéta Sandanusová, 2012

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2012

ISBN (e-pub) 978-80-7425-883-1

ISBN (pdf) 978-80-7425-884-8

ISBN (mobi) 978-80-7425-885-5

OBSAH

Prolog

Povstání žoldnéřů

Propuštěnci chtěli své peníze

Povstání

Válečný požár

Poslední naděje

Vznik a výboje Říma

Etruskové

Římská republika

První punská válka

Přátelé v nouzi

Znepřátelení přátel

Válka pokračuje

Nevěrohodný mír

Dodatečné požadavky Říma

Hispánská naděje

Hispánské tažení

Hannibalův nástup

Dobytí Sagunta

Konec obléhání

Druhá punská válka

Návrat

Válka začíná

Příkaz k pochodu

S rukou na meči

V Itálii

První měření sil

Před dalšími boji

Bitva u Trasimenského jezera

Punský příval

Canny

Zatmívání obzoru

Konec války v Itálii

Operace Afrika

Hannibal je tady!

Azyl v Efesu

Konec Kartága – perly moří

Chronologie událostí

Literatura

Dido a Aeneas (Nathaniel Dance, 1735–1811)

PROLOG

Nikdo vlastně přesně neví, kam až sahají počátky vzrušujících příběhů, které se chystáme vyprávět. Odvíjely se v době, kdy dvě velké, bohaté a mocné říše starověku spolu soupeřily o prvenství v tehdejším světě, až se posléze spolu utkaly v nelítostném boji o vládu nad ním. Počátky těchto příběhů se ztrácejí v šeru dějin starověkého Středomoří. Dvanáct století před naším letopočtem počali Foiničané objevovat svět. Nevelký semitský národ vtěsnaný do úzkého pruhu lesnatého území mezi pohořím Libanonu a pobřežím Středozemního moře. Z libanonských cedrů se naučili vyrábět dokonalé koráby, umožňující daleké plavby po moři za obchodem až k Hérakleovým sloupům, jak se tehdy říkalo dnešní Gibraltarské úžině, a ještě dále. Na středomořském pobřeží založili a zbudovali výstavná přístavní města Tyros, Sídón, Bérytos, Byblos, Arados … Na pobřeží podél plavebních tras dali vyrůst osadám, v nichž si námořníci mohli odpočinout, doplnit zásoby potravin a pitné vody, provést nezbytné opravy lodí a dopřát si i nějaký ten džbánek vína a trochu slasti v povolné ženské náruči. Osady zároveň přijímaly kolonizační odliv obyvatelstva z přelidněných a Asyřany utlačovaných foinických měst. V objevitelském i kolonizačním úsilí vedlo město Tyros. Muži z Kanaánu, jak nazval Tyřany řecký historik Thúkýdidés, podle jeho svědectví patřili k prvním, kdo zřídili svá obchodní skladiště na výběžcích pevniny i na ostrovech kolem Sicílie. Při usilovném hledání nových obchodních možností se Foiničané vydávali na nové průzkumné plavby daleko za hranice sicilského prostoru až k africkým břehům a jejich lodě dopluly do nejvzdálenějších míst Středozemního moře. Na africkém pobřeží postupně vystavěli celou síť opevněných strážních stanovišť, skladů, přístavišť a zásobovacích základen. U výběžků pohoří Atlasu, v dnešním Tunisku, v místě, kde se řeka Medšerta vlévá do moře, vyrostlo v roce 1100 před naším letopočtem přístavní město Utika, o němž ještě zvíme. Západní oblast Středozemního moře ovládali Foiničané po celá staletí. Stali se výhradními provozovateli obchodu s Tartéssem, odkud se dováželo stříbro. Řekové, jejichž lodě tehdy brázdily pouze Egejské moře, jim zatím ještě nebyli v námořním obchodu soupeři.

V devátém století před naším letopočtem propukla v Tyru mocenská krize. Královnu Elissu, jež nastoupila na trůn po svém otci králi Mathanovi, svrhl její mladší bratr Pygmalión. Zavraždil přitom jejího manžela Sychaea, aby se zmocnil jeho peněz a klenotů. Smrt nejspíš hrozila i svržené královně Elisse, známé též pod jménem Dido. Zachránila se útěkem. Opustila Tyros spolu se skupinou obchodních podnikatelů, kteří si ve městě po mocenském převratu nebyli jisti majetkem ani životem. Elissa s sebou přitom vzala i všechny poklady, jež si násilnický bratr chtěl přivlastnit.

Lodě tyrských uprchlíků mířily zprvu na Kypr, ale nakonec dopluly roku 814 př. n. l. až do severní Afriky a přistály poblíž Utiky, v příhodném mořském zálivu, chráněném výběžkem pevniny obrácené směrem k Sicílii. Zde se Tyřané usadili na rozlehlém pozemku, zakoupeném od místního vládce Hiarby, a jali se budovat město nazvané foinicky Kart Hadaš, Nové Město, což řecky znělo Karchédón a latinsky Carthago (Kartágo).

Model foinícké padesátiveslice (biremis)

O dalších osudech královny Didony vypráví romantická pověst, osvětlující pozdější zaryté nepřátelství, jež postavilo proti sobě Kartágo a Řím, který tehdy ještě neexistoval. Římský básník Vergilius ji zveršoval ve 3. zpěvu svého slavného eposu Aeneis: Řecký rek Aeneas prchající se skupinou krajanů z vyvrácené z Tróje doplul do afrického Kartága. Byl to statný, pohledný muž a krásná Dido zásahem boha lásky Amora, syna Venušina, vzplála k němu tak prudkým a vášnivým citem, že se s ním bez váhání zasnoubila. Aeneas však, poslušen příkazu nejvyššího z bohů Jova, snoubenku tajně opustil a odplul do Itálie, určené mu sudbou jako nová vlast, ze které měla vyrůst světovládná říše římského národa.

Dido, bolestně zraněna Aeneovou zradou, proklela zpronevěřilého snoubence i jeho potomstvo a přivolala na ně strašlivou pomstu:

Vy však, Týřané moji, jich děti i potomstvo všechno,

záštím stíhejte vždy, ten vděk mým prokažte kostem!

Nebudiž nižádných smluv ni lásky k těm národům nikdy,

nechať nějaký mstitel se z našich narodí kostí,

kterýž mečem i ohněm by dardanskou osadu stíhal,

teď neb později, a kdykoliv sil se nalezne dosti!

Dardanskou osadou je míněn Řím, neboť Dardanos byl praotcem trójských králů, a protože Římané od nich odvozovali svůj původ, byl pokládán i za praotce jejich.

„Boj buď jim i potomkům jejich,“ volá zhrzená Dido, „toť kletba je moje!“ Zimničně se chvěje, zachvácena šílenstvím strašného úmyslu, zbledlá úzkostí smrti, zkaleným zrakem těká kolem sebe a poté vyběhne na vnitřní dvůr paláce. Tam je již připravena zřejmě na její příkaz vysoká hranice. Vystoupí až na její vrchol, kde je umístěno lože. Se zběsilou rozhodností vytrhne z pochvy meč, který jí daroval věrolomný Aeneas. Jen nakrátko zaslzí, přemožena vzpomínkou na krásné chvíle v tomto městě, jež založila. Ach, jak byla šťastna předtím, než se dardanské loďstvo dotklo kartaginského břehu! Kéž by se to nikdy nestalo! Sama pak na vrcholu hranice ulehne na lože a zaboří tvář do podušky se slovy: „Bez pomsty zemřu, zemřít však chci. Přeju si odejít k stínům. A ten proradný Dardan nechť přes moře zhlédne žár této hořící hranice! Ať přízrak mé smrti ho stíhá!“

Poté si před zraky svých služebnic do hrudi vrazí Aeneův meč. „… vřelou, kypící krví pění se meč a ruce rudnou. I zdvíhá se pokřik v paláce vysokých síních a po městě zděšeném bouří pověst. Hned lkaní a pláč a žalostné úpění ženské v každém se ozývá domě a veškero ovzduší hlasným nářkem zní, jako kdyby se nepřátel vpádem Kartágo kácelo v prach i dávný Tyros a chvatem po střechách lidí i bohů se válel zuřivý plamen.“

Těžko dnes odlišit fantazii básníka a vyprávěčů od strohé historie skutečnosti. Jisté je, že v době, kdy se údajně odehrával tento truchlivý příběh, o Římu ještě nikdo neměl ani potuchy. Do rostoucího Kartága čas od času připlouvaly další vlny tyrských kolonistů, poslední z nich je zaznamenána koncem 6. století př. n. l. Zatímco mateřské město Tyros skomíralo, zastíněno rozpínavou Nabukadnésarovou říší, Kartágo se rozrůstalo, sílilo a osamostatňovalo. Postupně rozprostíralo svůj vliv i na ostatní foinická města v severní Africe a podmaňovalo si čím dál rozsáhlejší oblasti libyjského vnitrozemí. Proměňovalo se tak v silnou námořní velmoc, jež vysokou civilizovaností, velkým bohatstvím a mohutným obchodním i válečným loďstvem ovládala celé západní Středomoří. Již od poloviny 7. století si Kartágo začalo podmaňovat i foinické osady mimo severoafrické území. Pevnými vazbami obchodních styků, spolehlivě zajišťovaných řetězem svých kolonizačních základen, dostali Kartáginci pod svůj mocenský vliv Baleáry, Maltu, Sardinii, jižní Sicílii a po jistou dobu i Kypr.

Didonina smrt (Christophe Cochet, †1634)

Povstání

žoldnéřů

Propuštěnci chtěli své peníze

Psal se rok 241 př. n. l. Válkou vysílené Kartágo se ocitlo na pokraji zhroucení. Ze Sicílie, Sardinie a Korsiky se do něho vraceli žoldnéři a domáhali se zaplacení dlužného žoldu. Vrchní velitel kartáginských vojsk Hamilkar se smířil s uzavřením míru, ale nesouhlasil s úplným, ponižujícím podrobením Kartága. Znechucen ústupčivostí Velké rady, která se před Římem sklonila až na samé dno pokory, odevzdal velení nad vojskem Giskónovi, veliteli jezdecké Posvátné legie, složené z příslušníků aristokratických rodin. Zanevřel na kartáginskou vládu, v níž rozhodující postavení zaujali zbabělí kořistníci.

Podívejme se na tehdejší události, jak je vylíčil Gustav Flaubert: „Bylo to v Megaře, kartáginském předměstí, v Hamilkarových zahradách. Vojáci, jimž předtím velel na Sicílii, si dopřávali bohaté hody na oslavu výročního dne bitvy u Eryku, a protože tu nebyl jejich vojevůdce a jich bylo mnoho, jedli a pili a na nic se neohlíželi. Setníci v bronzových koturnech se rozložili na ústřední cestě pod purpurovou plachtou se zlatými třásněmi, která byla napjata od zdí koníren až nad první terasu paláce; prostí vojáci se rozložili pod stromy, kde bylo vidět četná stavení s plochými střechami, lisy, sklepy, skladiště, pekárny a zbrojnice s dvorcem pro slony, jámy pro divoké šelmy, vězení pro otroky. Kuchyně obklopovaly fíkovníky, smokvoňový háj přecházel až do mohutných valů zeleně, v nichž zářila granátová jablka z bílých houštin bavlníků; po větvích pinií se popínala réva obtížená hrozny; pod platany rozkvétalo pole růží, na trávnících se tu a tam kývaly lilie, cestičky byly vysypány čerstvým pískem a středem běžela z jednoho konce na druhý alej cypřišů tvořících jakési dvojité sloupořadí zelených obelisků. Zcela v pozadí nad tím vším se tyčilo na mocných základech čtvero terasovitých poschodí paláce zbudovaného ze žlutě žíhaného numidského mramoru. S mohutným přímým schodištěm z ebenového dřeva, jež neslo na rohu každého stupně zobce z přídě jedné dobyté galéry…“

To byla věru chyba, veliká chyba, že vláda dopustila, aby se ve městě shromáždily tlupy neurvalých žoldáků, kteří mírem přišli o zaměstnání a chtějí své slíbené peníze. Jsou skrznaskrz plni žlučovité zloby, že se nikdo nemá k tomu, aby jim zaplatil, co jim náleží za tvrdou službu a prolévání krve, cizí i vlastní. Jejich oblíbený velitel generál Hamilkar na to vždycky svědomitě dbal, aby jim byl řádně proplacen žold a vydán podíl na kořisti. Jenže Hamilkar se nepohodl s Radou, hodil všechno za hlavu a chce si napříště hledět jen svého hospodaření a svých obchodů. To mu teď mají vojáci za zlé. Že se vykašlal i na ně, kteří mu vždycky ochotně svěřovali své životy a pro něž každý jeho příkaz byl svatý. I na něj tak padá jejich rozhořčení nad nevděkem Kartága.

Rada ve snaze usmířit jejich rozhořčení přivolila, aby se utábořili v zahradách Hamilkarova paláce, byť za majitelovy nepřítomnosti a tudíž bez jeho vědomí. Jsou to přece jeho vojáci, i když bývalí. Ať velitel taky na své kůži pocítí důsledky své válkychtivosti. Suffetové obětovali i nějaké peníze na jejich pohoštění v naději, že s plným žaludkem a v opileckém rozjaření se žoldnéři snáze vyrovnají se skutečností, že jejich požadavky nejsou splněny. Státní pokladna nemá tolik peněz, aby se jim mohlo vyplatit vše, co jim náleželo. A tak se tu v trávě mezi stromy lenivě povalují, opřeni o lokty, anebo posedávají se zkříženýma nohama a cpou se pokrmy, které roznášejí polonazí otroci na mísách z pálené hlíny. Bývalí vojáci pocházející z nejrůznějších národů, Ligurové, Libyjci, Lusitánci, Baleárové, tmaví Numiďané, Galové s vlasy svázanými na zátylku do uzlů… Anebo dřepí na sedačkách u stolů přinesených z vypleněných obydlí Mesary. Chtivě sahají do mís pro kusy pečeně z berana, vepře či býka, hltají kaši z pšenice, bobů i ječmene a prolévají hrdla vínem z měchů i vysokých amfor, hulákají a vyzpěvují oplzlé odrhovačky. Odvlékají do houští vzpouzející se otrokyně i povolné nevěstky, které sem z přístavní čtvrti přilákala vidina výdělku.

Punské Kartágo (kresebná rekonstrukce podle J. Galvina)