Titul

Emil Hruška

Převedu vás…

Na onen svět! (ukázka)

PŘÍPADY Z POVÁLEČNÉHO POHRANIČÍ

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Copyright

Ediční rada Edice Magnetka:

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., (FFUK, Technická univerzita Liberec)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph. D. (Univerzita Jana Evangelisty Purkyně Ústí nad Labem)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Emil Hruška, 2012

Czech edition © Nakladatelství Epocha, 2012

ISBN (e-pub) 978-80-7425-904-3

ISBN (mobi) 978-80-7425-906-7

ISBN (pdf) 978-80-7425-905-0

Obsah

Titul

Copyright

Obsah

Hranice a převaděči

Případ šelmy s dunivým hlasem

Špioni, herečky a převaděči

Proměny obratného vlasovce

O autorovi knihy

Příloha

Tiráž

Edice Magnetka

Hranice a převaděči

„Die Grenze nährt, hranice živí,“ říkávali pašeráci na česko-německé hranici za první republiky.

Pro tisíce lidí tomu tak skutečně bylo: ilegální přeprava nedostatkového či odlišně ceněného zboží z jedné země do druhé byla důležitým zdrojem obživy. Pašeráctví a vše s ním spojené bylo podmíněno existencí oné neviditelné čáry, jíž bylo možné si představit mezi bílými hraničními kameny a která, jakkoli byla v reálu neviditelná, měla obrovskou moc. A také přitažlivost.

Po druhé světové válce na pár let ožilo pašeráctví doplněné o dva další fenomény: tím prvním, sevřeným lety 1946–1947, bylo přemisťování majetku sudetských Němců, kteří museli opustit Československo, hlavně do Bavorska, ale také do Rakouska.

Druhý fenomén byl novotou, nad níž se vznášel jak kriminál, tak smrt. Převádění lidí přes hranice. Až na výjimky za úplatu. A cesta hraničními hvozdy na západ stála hodně. Zrodila se tak nová a nebezpečná „živnost“.

Zatímco v letech 1945–1947 se její „zákazníci“ rekrutovali z takzvaných banderovců (Ukrajinců), Němců utíkajících před trestem, ale také Čechů a Slováků, kteří kolaborovali s nacisty, po únoru 1948 šlo skoro výhradně o lidi nesouhlasící s novým politickým režimem. Jednalo se o tisíce osob, z nichž některé se vracely stejnou cestou s jiným posláním.

Česko-bavorská a česko-rakouská hranice se stala nadlouho tepajícím neuralgickým předělem protivníků ve studené válce. V nebezpečné džungli, která se stala z pohraničí, se nemohly neobjevit šelmy. Bezcitné, bezohledné, zištné až do morku kostí. Dokázaly spojit převaděčství s nejhoršími kriminálními skutky. S vraždami a okrádáním lidí, kteří se jim v dobré víře doslova vydali všanc. Ale existovali také převaděči, kteří svou „živnost“ jen fingovali – proto, aby zájemce o převedení přes hranici přivedli do rukou policie.

Tato kniha pojednává o třech případech z poválečných západních Čech. O případech, ve kterých hlavní roli hrála státní hranice a převaděči, které můžeme počítat právě k oněm zmíněným šelmám.

Případ šelmy s dunivým hlasem

Ten kriminální případ nebyl nikdy úplně objasněn, zůstal torzem, jak napsal kdysi jistý autor, který se tímto případem zabýval zatím nejdůkladněji, byť to bylo už před více než čtyřiceti lety.

Přesto (nebo právě proto, jak zní známé klišé) je tato ojedinělá kriminální kauza natrvalo zanesena v dějinách české kriminalistiky. Ne snad kvůli rafinovanosti skutku či netradičním metodám vyšetřování, to vůbec ne. Je to jen a jen kvůli osobě pachatele. Vraha. Vraha možná s největším počtem obětí v zemích českých vůbec, pokud jde o kriminální skutky. Ke specifičnosti případu totiž patří, že počet zavražděných se nikdy nepodařilo zjistit. Ani se to už nepodaří. Vrah se svou vlastní rukou vysmekl pozemské spravedlnosti a svá tajemství si vzal s sebou do hrobu. Nebo spíše do skleněné konzervační nádoby, ve které se dodnes uchovává jeho hlava…

Hlava lidské šelmy s hlasem tak hlubokým a dunivým, že byl svého času identifikačním znamením.

PODIVNÝ INZERÁT

V pátek19. března 2004 se do inzertní kanceláře redakce Plzeňského deníku dostavil zákazník požadující otištění tohoto inzerátu: „Publicista uvítá jakékoli informace, týkající se Lubomíra a Evy Krauzových z Plzně. Oba manželé se měli počátkem 50. let stát oběťmi pověstného vraha – »převaděče« přes hranice Huberta Pilčíka ze Sence. Rovněž jsou vítány informace o jiné Pilčíkově oběti – Janu Hůrkovi, popřípadě o dalších předpokládaných obětech, které dodnes nebyly identifikovány.“

V kanceláři nastal podivný ruch. Šepot přítomných úřednic, kradmé pohledy na zákazníka, lehce nervózní pobíhání… Potom došlo k tomuto rozhovoru:

„Máte doklady o tom, že ten pan Pilčík byl opravdu vrah? Rozsudek nebo tak něco…“

„Nemám.“

„Když napíšete »vrah«, tak musíte mít rozsudek nebo… Já nevím.“

„Ale on to byl opravdu vrah, jenže pak se sám zabil. Obojí je mimo jakoukoli pochybnost. O tom případu se už hodně psalo, jsou i filmy, jeho případ byl vyšetřován…“

„Ale vy nic nemáte?“

„Co mám mít? Nerozumím vám. Ano, o Pilčíkovi mám řadu materiálů, ale co máte konkrétně na mysli?“

„No… V tom případě se musím zeptat vedoucí…“

Po chvíli se úřednice vrací a není sama. Paní vedoucí je však zřejmě sečtělá. Podívá se na text a říká: „Aha, to je ten Pilčík. Pak není důvod to neotisknout.“

Inzerát vyšel pod číslem 5684 dvakrát, 27. března a 3. dubna 2004. Jeho zveřejnění stálo 1047 korun českých. Na inzerát se ozval jediný člověk.

HUBERT (EMIL) PILČÍK

O Hubertu Pilčíkovi se toho moc neví.

Neví se o něm vlastně nic, kromě povrchních a spíše ilustrativních informací. Jeho šedesátiletý život je v husté mlze, stejně jako skutky, kterých se dopustil. Ale třeba v tom životě až do přelomu čtyřicátých a padesátých let minulého století nebylo nic, co by stálo za pozornost. Třeba žil klidně, nevýbojně, nenápadně, jako většina lidí. S výjimkou posledních dvou tří let, kdy se v něm probudila šelma. Nebo snad ožívala už dříve? Jak se nenápadný důchodce stane několikanásobným, tvrdým, obratným a otrlým vrahem? Pravda, vykrádal prý chaty. Ale takových zlodějíčků je…

Hubert Pilčík se narodil v Novém Hrozenkově, v nádherném kraji Beskyd, dne 14. října 1891. V armádě, kde by se byl naučil zacházet se zbraněmi, zřejmě nikdy nesloužil, dotazem ve Vojenském historickém archivu nebyla k Pilčíkovi zjištěna jediná informace. Po léta pracoval ve Škodovce jako zámečník.

Jak se Pilčík jevil svému okolí?

Na tuto otázku odpovídal svého času odborný časopis Kriminalistický sborník (č. 12/1958) velmi stručně: „V obci a v okolí měl nejlepší pověst, sbíral léčivé rostliny, rád chodil do přírody, měl rád ptáky a dokonce nedovolil ani porazit borovici, protože prý by ptactvo nemělo kde hnízdit. Rád se však chlubil, předstíral dojem člověka světa znalého, zachránil se prý při potápění Titaniku, byl velkým kuřákem, rád pil víno a všichni o něm prohlašovali, že si dovedl získat důvěru místních i cizích lidí. Pronajímal pokoj letním hostům a rád prý ještě ve věku 60 let konal dlouhé pěší túry.“

Celkem sympatický člověk, z pohledu svých sousedů a známých, tenhle Pilčík! Nikoli však z pohledu přátel. Nikoho takového totiž Hubert Pilčík neměl.

Expozice, věnovaná Pilčíkovi někdy v první polovině padesátých let minulého století, jejíž větší část je zachována v depozitáři Muzea Policie ČR, měla na jednom ze svých panelů tuto Pilčíkovu charakteristiku, formulovanou neznámým autorem: „Své činy (Pilčík) neprováděl úmyslně škoditi některým státním zájmům, nýbrž motivem jeho činů byla jeho ziskuchtivost, jeho sadistické založení a pohlavní zvrácenost. Naproti tomu ve styku se spoluobčany byl ke každému přátelský, přívětivý, rád poradil a svým jednáním si vytvořil pověst rozumného, světa znalého člověka.“

HÁJOVNY V PLAMENECH

Koncem října roku 1950 (přesný den se nám nepodařilo zjistit) vzplála z nezjištěných důvodů opuštěná hájovna zvaná Schober nebo také (nově) Stoh, nacházející se na kótě 778 nedaleko Mariánských Lázní. Kdysi tady bydlel hajný metternichovského panství; hájovna už byla opuštěná a snadno přístupná.

V ohořelých ruinách se našlo mrtvé tělo. Tělo ženy, mladé ženy, jejíž totožnost nebyla zjištěna. Nevíme ani, s jakými výsledky byla smrt této ženy vyšetřována.

Po třiatřiceti letech, v červnu 1983, se na úřední vývěsce v budově tehdejšího Místního národního výboru v Mariánských Lázních objevilo toto oznámení: „Pod zn. PT 882/50 bylo vedeno trestní řízení u okresní prokuratury ve věci požáru hájovny Stoh, v níž byla po lokalizaci ohně nalezena mrtvola neznámé ženy. Do úschovy prokuratury byla předána miniatura filmové kamery ze zlata jako přívěsek s řetízkem z bílého kovu… Vzhledem k tomu, že se dosud nepodařilo zjistit, komu přívěsek patří, činí se podle § 81 tr. řádu vyhlášení, aby se poškozený přihlásil do 6 měsíců…“

Úřední šiml, který tentokrát zařehtal, byl mimořádně hloupý, ale o to nám nejde. My si totiž troufáme odhadnout, komu přívěsek patřil. Tedy, kdo byla ona mrtvá žena, která s největší pravděpodobností zahynula stejným způsobem, jako člověk nalezený o pár měsíců později rovněž v opuštěné hájovně, tentokrát nedaleko Plzně. V hájovně, která vzplanula proto, aby oheň zničil stopy vedoucí k vrahovi. Domníváme se, že hájovna Schober, neboli Stoh, skrývala pozůstatky Evy Krauzové.

KAM ZMIZELI KRAUZOVI?

Eva Krauzová odjela 13. října 1950 spolu se svým manželem ing. Lubomírem Krauzem, specialistou z plzeňských Škodových závodů, na dovolenou do Mariánských Lázní. Po čtyřech dnech se ing. Krauz objevil opět v Plzni, šlo o nějaké pracovní povinnosti, a 22. října se odebral zpátky za manželkou.

Krauzovi se k pobytu v Mariánských Lázní nerozhodli jen z důvodů rekreace. Chtěli uprchnout do blízkého Německa přes „zelenou hranici“. Proto měli s sebou vlastně všechny své osobní věci – šatstvo, prádlo, šperky…

Z Mariánek se už nikdy nevrátili.

Jejich blízcí a známí si proto mysleli, že Krauzovým se ilegální přechod hranice zdařil a nyní si vytvářejí novou existenci někde na Západě. Myslet si to mohli do září následujícího roku. Tehdy byly při prohlídce Pilčíkovy nemovitosti nalezeny tři kufry plné věcí, které prokazatelně patřily manželům Krauzovým. Včetně cenností a věcí ryze osobních. Takových, které se nikomu nedávají.

LIPOVKA

Další hájovna, zvaná Lipovka a nacházející se v lese u obce Nekmíř na sever od Plzně, shořela večer 6. března 1951.

Požár zřejmě někdo založil.

Ve zbytcích hájovny byla objevena ohněm značně poškozená mrtvola, zřejmě mužského pohlaví. Pozůstatky prozkoumali o dva dny později pracovníci Ústavu pro soudní lékařství v Plzni s těmito závěry (budeme citovat nebo parafrázovat ze stati doc. Jaroslava Jerie Senecký případ ze stanoviska soudnělékařského zveřejněné ve zmíněném čísle Kriminalistického sborníku (12/1958):

„1. Jedná se jednoznačně o muže. 2. Poněvadž kosti temenní a týlní ve švu lambdovém a šípovém jsou srostlé, na obratlech jsou zjištěny kostní výrůstky, v cévách známky arteriosklerózy, v dásních nejsou zuby a lůžka po nich jsou vyhlazena, lze soudit, že neznámý muž je ve věku přes 50 let. 3. Poněvadž vzdálenost od horního kraje spony stydké do výše temene je 85 cm, může výška neznámého muže činit asi 170–175 cm, čili jde o člověka prostřední postavy. 4. Pro zjištění identity je důležitou známkou i nález souměrného ochlupení mezi lopatkami. Chlupy jsou délky asi 25 mm. 5. Co bylo příčinou smrti, nelze ovšem přesně zjistit, neboť jak končetiny, tak i útroby většinou chybějí.

Důležitá je však okolnost, že v krkavicích a v tepnách stehenních byla nalezena cihlově červená mazlavá hmota, tj. vařená krev. Za normálních okolností steče krev do žil z tepen záhy po smrti, nejpozději v několika hodinách. Ježto u neznámého muže byla v tepnách nalezena vařená krev, muselo tělo být spalováno v době, dokud tepny byly naplněny krví a byl by tedy odůvodněn úsudek, že neznámý muž uhořel za živa. Ovšem podotýkáme, že jediná tato známka nestačí ke zcela přesnému a určitému úsudku. 6. Je velmi nepravděpodobné, že by šlo o tělo člověka jinde, jen na poněkud vzdálenějším místě usmrceného, do kolny zaneseného a tam spáleného.“

V požářišti, kolem mrtvoly, byly objeveny stopy mazacího oleje. Ten, kdo zatím neznámého muže s největší pravděpodobností nejprve omámil či omráčil a poté upálil, použil tento olej jako hořlavinu. Mrtvý muž zatím zůstal beze jména a vyšetřování směřovalo do ztracena…

NÁLEZ V PÍSKOVNĚ

Pak přišel 20. červenec toho samého roku. Děti hrající si v malé pískovně v lese u obce Senec objevily v písku lidské pozůstatky. Mrtvolu.

Protože se už stmívalo, zůstala přes noc u místa nálezu policejní hlídka a mrtvé tělo bylo vyzvednuto až následujícího dne.

U pískovny se tlačili zvědavci. Vrah mladé ženy, jejíž pozůstatky byly odkrývány, stál mezi nimi. Naprosto klidný.

Tak, jak ho všichni místní lidé znali.

Byl totiž jedním z nich. „Ten, kdo ji zabil, daleko nebude,“ řekl prý dokonce.

Mrtvá žena spočívala na pravém boku v hloubce asi 25 cm, oblečená byla jen v krátké bílé košili s růžovými kvítky a růžové podprsence značky Mia 2. Kolem krku měla žena dvakrát otočenou šňůru o síle 5 mm, jejíž konce byly uvázány na kličku. Z ústní dutiny vyčníval kapesník, modrý s bílými proužky. V ušních boltcích měla neznámá mrtvá náušnice, šroubky s bílými kaménky.

V plzeňském ústavu soudního lékařství byla hned v den vyzvednutí mrtvoly, tedy 21. července, provedena její obdukce. Využijme opět již citovaný zdroj: „1. U neznámé ženy třetí desítky životní, nalezené dne 20. července 1951 u Sence, bylo při pitvě zjištěno udušení z uškrcení. Tomu nasvědčovaly dvě souběžné, částečně ještě dobře znatelné rýhy na přední části krku, způsobené nějakým úzkým škrtidlem, pravděpodobně šňůrou na prádlo. 2. Ačkoliv byla mrtvola ve stavu velmi pokročilé hniloby, žádné jiné známky hrubého zevního násilí shledány nebyly. 3. Nález této mrtvoly v lese u Sence, okres Plzeň, zahrabané v písku, oblečené pouze v bílou košili bez monogramu a s podprsenkou bez označení výrobce, se škrtidlem na krku a s kapesníkem co by roubíkem v ústech, vylučuje sebevraždu a mohou tudíž podepsaní znalci současně prohlásit, že jde o typickou vraždu.“

Nebude to trvat dlouho a v Ústavu pro soudní lékařství v Plzni budou pitvat i vraha. Vraha nejen zatím neznámých mrtvých od Sence a z Lipovky.

PÁTRÁNÍ

Soudní lékaři odvedli výbornou práci. Kriminalistům předali chomáč vlasů zavražděné ženy a hlavně tři extrahované, před smrtí ošetřené zuby, což znamenalo dvě zlaté korunky a tzv. acolitovou inlay. Následovala anabáze po plzeňských zubních ordinacích a dentistických dílnách. Až koncem srpna 1951 poznal jeden zubní technik v inlayi svou práci. Mrtvá tak dostala konečně jméno: Renata Balleyová.

Renata Balleyová, narozená 1. ledna 1920, byla v Plzni poměrně dosti známou osobností, zejména ve společenských kruzích. Donedávna vlastnila fotografický ateliér v Jungmannově ulici (patřící původně jejímu otci Emanuelu Balleyovi, prvorepublikovému důstojníkovi armády, nyní však znárodněný), byla svobodná a života si užívala takříkajíc naplno. Včetně údajně frekventovaných krátkodobých styků s osobami druhého pohlaví.

Vždy elegantně oblečená a pohledná Renata velmi těžce nesla, že musela opustit výnosnou živnost a odejít jako dělnice do Škodových závodů.

Další rána přišla v lednu 1951. Balleyovi, takto dcera a otec, se museli vystěhovat z plzeňského bytu patřícího armádě. Život obou se záhy osudově protne s obcí Senec. Citujme opět ze stati zveřejněné v Kriminalistickém sborníku: „Bylo zjištěno, že Renata B. s otcem se údajně přestěhovali z Plzně do Zruče (sousedící se Sencem – pozn. aut.), avšak nikdy tam nebydleli, přestože tam měli nábytek a svršky až do března roku 1951, kdy byly tyto věci odvezeny dvěma neznámými muži neznámo kam. Stopa však vedla do Sence u Plzně. Tato okolnost se stala podezřelou a bylo proto zahájeno intensivní šetření, směřující ke zjištění pobytu, přesných popisů a markantních znaků Renaty a Emanuela Balleyových. Jejich příbuzná M. K., která s nimi jeden čas společně bydlela, udala přesný popis Emanuela Balleye a jeho dcery Renaty, který se shodoval s některými markantními znaky obou nalezených mrtvol muže a ženy u Nekmíře a Sence. Když se popis shodoval i s ostatními popisy, udávanými dalšími příbuznými a známými Balleyových, bylo možno mít za to, že identita obou nalezených mrtvol je prokázána.“

Vše nasvědčovalo tomu, že pátrání po pachateli obou vražd je třeba odvíjet od Renaty Balleyové, činorodé mladé ženy, která se ve svém prostředí vůbec netajila, že nový politický režim nesnáší a hodlá uprchnout do západního Německa. Čím dříve, tím lépe, na hranicích ještě nebyly drátěné a jiné překážky, a převádění přes hranici bylo velmi výnosným, byť riskantním ilegálním podnikáním. Emanuel Balley byl tou dobou důchodce, tichý samotář trpící mimo jiného oboustrannou kýlou, což mu činilo problémy v chůzi.

Kriminalisté zjistili, že posledním mužem, se kterým Renata Balleyová udržovala důvěrné styky, byl jistý J. N., rovněž zaměstnanec Škodových závodů. Objevil se tak první podezřelý. Ve středu dne 5. září 1951 byl J. N. poprvé vyslýchán, ale nic důležitého neuvedl. Druhého dne, tedy 6. září, se však sám dostavil na policii s tím, že chce kriminalistům sdělit vše, co ví, a co neuvedl předchozího dne.

Ano, s Renatou chodil, to je pravda. Jenže o jejích plánech týkajících se odchodu do Německa nic neví. Jak je to možné? Inu – tak, Renata byla dominantní, samostatná, neměla ráda, když se jí někdo pletl do života… Naposled se spolu viděli 11. března. Pak jako by se Renata z Plzně vypařila.

STRÝČEK ZE SENCE

Jestli mu to nebylo divné? Samozřejmě, že bylo, proto také navštívil v Plzni, na Slovanech, Renatinu tetu M. K., u které Renata bydlela. M. K. mu řekla, pod slibem zachování tajemství, že Renata a její otec jsou v západním Německu. Přes hranici je převedl spolehlivý člověk ze Sence, sama Renata mu prý říkala strýček. Strýček ze Sence, ano. V Německu se jim daří dobře, Renata má dokonce dostat fotoateliér. Ve Frankfurtu! A za hranicemi je prý také Balleyova vnučka a tedy Renatina neteř – teprve dvanáctiletá D. Š.

Nastalo pozdvižení. Co je s tím dítětem? Žije vůbec ještě?

Kriminalisté se okamžitě vypravili na Slovany za M. K. Co ví o Balleyových, ale hlavně o strýčkovi ze Sence?

M. K. zprvu nevěřila, že by se Balleyovým a jejich vnučce, respektive neteři, mohlo stát něco zlého. Vždyť v pondělí 3. září jí strýček přinesl dopis od děvčete D. psaný její rukou a datovaný v Grosskonreuthu, to je obec v Bavorsku nedaleko hranice, kde D. prý přechodně pobývala. D. se tam ale stýskalo, tak ji hodný strýček přivedl zpět, je teď u něj v Senci a chce paní K. ještě jednou vidět, než se zase vydá za tetou a dědečkem do Německa.

Strýček, muž střední postavy, bělovlasý, s nápadně hlubokým, až dunivým hlasem, chtěl, aby v pondělí večer za ním paní K. přišla, ví přece, kde bydlí… Nešla, bála se. Tak si zachránila život.

Kriminalisté mohli konečně jet do Sence vyzvednout strýčka. Do domu čísla popisného 149. Strýček a vrah tak dostal jméno a příjmení: Hubert Emil Pilčík.

„Vzhledem k tomu, že Pilčík byl důvodně podezřelý z obou vražd, byl na místě konfrontován s M. K. Po bezpečném zjištění, že je to on, který měl Balleyovy převést přes hranice, byl zatčen. Pilčík soustavně popíral účast na zmizení Balleyových, měnil často výpovědi a teprve po předložených důkazech se doznal k vraždě Emanuela Balleye a Renaty Balleyové,“ čteme v Kriminalistickém sborníku.

PROHLÍDKA U PILČÍKA

Ještě toho dne, tedy 6. září 1951, se uskutečnila prohlídka domu, který Pilčík obýval spolu se svou manželkou Antonií. V podkrovní místnosti objevili kriminalisté malý arzenál: anglický samopal Sten Mk II ráže 9 mm se dvěma zásobníky, rakouská pistole zn. Roth-Steyr ráže 8 mm, československá pistole ČZ ráže 7,65 mm, revolver pravděpodobně anglické značky Enfield, dále německý výsadkářský nůž s vysouvací čepelí a obušek s kovovým jádrem. Tento obušek Pilčík miloval. Byla to účinná a tichá zbraň, tichá jako lesy, kde mordoval ty, kterým slíbil převedení přes hranici.

Ale co hlavně: v podvečer bylo v nedalekém lese objeveno děvče D. Š., jíž se podařilo ještě před příchodem policistů uniknout ze strýčkova područí. Živá a relativně zdravá. Pokud tedy není řeč o jejím psychickém stavu…

Domovní prohlídka týkající se i okolí domu probíhá také následujícího dne a otrlí kriminalisté nestačí žasnout. Podle Kriminalistického sborníku:

„Při zevrubné domovní prohlídce bylo nalezeno více kufrů, šatstva, osobního prádla pánského a dámského a bot. Mezi velkým množstvím šperků byly nalezeny též šperky patřící zavražděné Renatě Balleyové. Prohlídkou kůlny za kozím chlévem byl objeven maskovaný prostor, v němž bylo nalezeno rovněž několik kufrů s obsahem pánských a dámských šatů, prádla a bot. Podle velikosti jednotlivých předmětů bylo patrno, že patří více osobám. Hubert Pilčík udal, že si všechny tyto věci ponechali u něho v úschově lidé, kteří odešli ilegálně za hranice. Agnoskováním těchto svršků vyšlo najevo, že Pilčík zavraždil pravděpodobně více osob, o čemž svědčil i občanský průkaz na jméno další jiné osoby, nalezený v popeli na zahradě.“

Nalezený občanský průkaz patřil plzeňskému občanovi Janu Hůrkovi. K jeho případu se brzy dostaneme.

Mezi obrovským množstvím různých osobních předmětů, včetně umělého chrupu, byly jednoznačně identifikovány věci patřící manželům Krauzovým. Naprostá většina z nalezených předmětů však agnoskována, tedy přiřazena konkrétním majitelům, nebyla.

Ale to nebylo ještě všechno.

„Dále bylo v tajné skrýši v kozím chlévě objeveno jakési zařízení pozůstávající ze dvou delších prken, opatřených řemeny a na jednom konci zvlášť upravenou bedničkou, a zjištěno, že tímto zařízením mučil Pilčík 12letou D. Š., neteř Renaty B., která měla společně s nimi odejít za hranice. Její »převedení« však Pilčík i přes její naléhání stále oddaloval, maje v úmyslu ji také zavraždit. Aby se nikdo nedozvěděl, že ji u sebe přechovává, věznil ji v tajné skrýši, připoutanou řemeny k prknům, a aby byl tlumen její případný křik, zhotovil na její hlavu bednu s dvojitými stěnami, které vyplnil hadry. Víko bedny opatřil kovovou rourkou pro přívod vzduchu, kterou musela mít D. Š. během svého věznění v ústech. Takto byla vězněna denně až 16 hodin po dobu asi dvou měsíců,“ popisuje hrůznou skutečnost citovaný článek v Kriminalistickém sborníku.

Lze si vůbec představit, jaká muka muselo přetrpět dvanáctileté děvče, vydané napospas šelmě s hlubokým hlasem? Bestialita Pilčíkova byla vlastně dokonalá, pokud lze tohoto slova použít. Několikanásobný vrah, lupič, zloděj, profesionální převaděč a také…

„Při vyšetřování Pilčík doznal věznění D. Š. a doznal též, že ji pohlavně zneužíval. V noci ji bral k sobě do pokoje, diktoval jí dopisy, psané jakoby z Bavorska, které opatřoval vymyšlenou značkou, donášel je pak do bytů osob, jichž příbuzní domněle překročili hranice, a tvrdil jim, že mu tyto dopisy byly předány agenty z Bavorska. Za tuto »službu« si nechal vyplácet odměny nikoli v penězích, nýbrž vždy ve zlatě nebo stříbře. D. Š. přinutil též k napsání dopisu pro M. K. v tom smyslu, že jsou všichni zdrávi a že dobře došli.“

Kdyby tak mohly hovořit stěny místností domu č. 149 v Senci!

Nepochybně by vydaly svědectví takové zrůdnosti, že by obstála i v konkurenci smyšlených hollywoodských hororů. Asi nejen obstála: skutečnost bývá vždy děsivější. Syrovější. Zvrácenější.

Jak se Pilčík choval v bezpečí svého domu?

Jak konkrétně zacházel s vyděšeným dvanáctiletým děvčetem? Co vše mu říkal a jak?

Jak se choval ke své manželce, která byla vlastně stále doma?

Co všechno tato žena věděla o Pilčíkově počínání? Nemohla přece nic nevědět, už jen proto, že v domě se často objevovali různí lidé – zájemci o převedení přes hranici –, kteří zůstávali u Pilčíků i několik dní a čekali na příznivé podmínky. Nemohla přece nevědět o vězněném a mučeném děvčeti…

Na podvržených dopisech od převedených se většinou, možná že i výhradně, vyskytovala lokalizace Grosskonreuth.

Tato bavorská obec skutečně existuje. Leží asi šest kilometrů vzdušnou čarou od česko-německé hranice a přibližně 22 kilometrů jak od Plané u Mariánských Lázní, tak od Mariánských Lázní samotných.

Nenápadné místo a zvláštní trojúhelník. Trojúhelník mizení a smrti. Šelma s hlubokým hlasem v tomto prostoru lovila, o tom není pochyb.

VYŠETŘOVÁNÍ

Plzeňští kriminalisté měli na vyšetřování Pilčíka, na jeho výslechy, pouhé dva dny. Nevěděli to, samozřejmě, ale i tak se snažili jednat co nejrychleji. Byli – hlavně na základě nalezených věcí – přesvědčeni, že Pilčík zavraždil minimálně pět lidí, ale s největší pravděpodobností jich bylo mnohem více. Možná i deset.

Pilčík byl pro kriminalisty tvrdý protivník. Tvrdý a mazaný jako šelma. Lstivý. Doznával jen to, co mu bylo jednoznačně prokázáno, třeba zavraždění Balleyových, protože bylo mimo pochybnost. Takže přiznával: s Renatou se seznámil v jejím ateliéru a do doby, než sama projevila zájem o převedení za hranici, mu doporučovala klienty. Emanuela Ballye zabil 6. března 1951. Namluvil mu, že v opuštěné hájovně Lipovka na ně bude čekat agent, který jej převede přes hranici.

Převede přes hranici? Od Lipovky k nejbližšímu bodu německé hranice je to vzdušnou čarou na šedesát kilometrů! Ale stalo se, vyčerpaný Balley se po namáhavém pochodu svalil v opuštěné hájovně na slámu, načež jej Pilčík omráčil obuškem, polil strojním olejem a zapálil…

Renatu zavraždil Pilčík 17. března 1951. Také ji nejprve omráčil svým oblíbeným obuškem a nato zardousil kapesníkem a provazem.

PŘÍPAD JANA HŮRKY

A co Jan Hůrka, jehož osobní průkaz a umělý chrup byl nalezen při domovní prohlídce? Pilčík zprvu trval na tom, že Jana Hůrku převedl přes hranici. Pak se přiznal, že ho také zavraždil.

Manželé Krauzovi? „Ty jsem oba převedl do Německa, psali přece odtamtud,“ říkal Pilčík. „Tedy nepsali, ten lístek byl taky podvrh, já ale nevím, kde jsou, co se s nimi stalo. Všechny věci, které jste u mě našli, mi Krauzovi dali za převedení, bylo to nebezpečné, náročné. Spodní prádlo a snubní prsteny? Ty taky, ano, všechno… Tak mi dokažte, že jsem je zabil, ukažte mi jejich těla,“ řekl nakonec Pilčík. A stále byl klidný, přemýšlel v ostrých konturách a stále se kontroloval. Hrál vysokou hru a sbíral body pro sebe, i když si už mohl snadno spočítat, jak skončí.

Případ Jana Hůrky byl zvláštní, jedinečný hlavně průvodními okolnostmi.

Kdyby s něčím takovým přišel scénárista nějakého dobrodružného filmu, asi by jej odmítli, že takový příběh je očividně nevěrohodný, neboť téměř nereálný. Ale on se tak skutečně odehrál!

Na zmíněný inzerát, otištěný v Plzeňském deníku, přišla, jak už jsme uvedli, odpověď. Jediná, zato důležitá.

„Vážený pane! Zcela náhodou se mi dostal do rukou Váš inzerát č. 5684 z 3. dubna t. r., ve kterém sháníte informace o Pilčíkových obětech, mj. i Janu Hůrkovi. Jan Hůrka byl můj otec a jsem jeho jediným žijícím příbuzným. Žiju v Plzni na níže uvedené adrese… Nevím, jaké informace sháníte a mimo vzpomínek nemám bohužel k dispozici žádné dokumenty. Pokud vám bude toto málo k užitku, rád Vám vyjdu vstříc. S pozdravem Ing. P. Hůrka.“

S ing. P. Hůrkou se setkal autor této knihy v kavárně plzeňské Měšťanské besedy v listopadu roku 2004. Na první pohled inteligentní a sebevědomý muž sympatického vystupování vyprávěl autorovi příběh svého otce a své rodiny. Příběh až neuvěřitelný, ale neuvěřitelnost, leč krutě reálná, patří přece k případu šelmy s hlubokým hlasem.

Jan Hůrka, další Pilčíkova oběť z rušného roku 1951, byl zdatným a úspěšným plzeňským obchodníkem. Někdy v roce 1949 se dostal na základě udání jistého svého známého do pracovního tábora za jakýsi údajný hospodářský delikt. Poté, co byl propuštěn z vězení, hrozilo jeho rodině – na základě tehdejších masových represivních opatření proti „buržoazii“ – nucené vystěhování z Plzně na venkov. Ve snaze vyhnout se tomu se rodiče P. Hůrky formálně rozvedli. Ovšem i přes účelovost tohoto kroku mezi nimi došlo ke skutečnému odcizení, takže po určité době se Jan Hůrka, jenž usoudil, že v ČSR ho už nic dobrého nečeká, rozhodl k ilegálnímu odchodu do Německa. Když někdy koncem května 1951 z Plzně zmizel, mysleli si jeho známí, že odešel pracovat kamsi na Ostravsko, do dolů, takže po něm nikdo nepátral.

Prostřednictvím Renaty Balleyové se Jan Hůrka seznámil s Hubertem Pilčíkem. A Pilčík si uměl neznámé lidi získat. Přesvědčit je. Uklidnit. Dát jim naději. Získal tak i důvěru Jana Hůrky.

Ale nejen v tomto případě. Jak uvedl ing. P. Hůrka, došlo totiž k tomu, co se může stát jen v reálném životě a co přeneseno do filmu či literatury by působilo jako bohapustý výmysl, parodie na dobrodružné zápletky.

V Plzni žili dva mladí muži stejného jména a příjmení: Jan Hůrka. Nejenže se znali, byli dokonce přáteli. Ovšem příbuzní nikoliv, ani vzdálení. Prostě – shoda náhod.

Tito dva Janové se rozhodli uprchnout přes „zelenou hranici“ do Německa společně. Za pomoci převaděče. Za pomoci strýčka ze Sence. Z Plzně se tehdy ztratili spolu, ale jejich zmizení mohli spojovat snad jen jim nejbližší lidé… Když Pilčík při výslechu tvrdil, že Jana Hůrku převedl přes hranici, měl vlastně svým způsobem pravdu, jak uvidíme…

Ing. P. Hůrka měl od roku 1947 ve Spojených státech strýce, jenž předtím působil jako tlumočník při procesu s hlavními nacistickými zločinci v Norimberku. Počátkem šedesátých let přišel do Plzně od strýce dopis se zvláštní zprávou: když pobýval v Kanadě, potkal v jisté řídce obydlené oblasti čirou náhodou – Jana Hůrku! Nikoli jejich manžela a otce, ale jeho kamaráda, onoho druhého Jana Hůrku. Jan Hůrka tam provozoval obchod a zásoboval hlavně domorodce, indiány.

Strýc s Janem Hůrkou hovořil a ten mu sdělil, že se mu podařilo odejít ilegálně za hranice s cizí pomocí. Co se však stalo s druhým Janem Hůrkou, tento Jan Hůrka nevěděl.

Zpráva pochopitelně vyvolala v rodině ing. P. Hůrky vzrušení. Jakkoli věděli, že jeho otec je s největší pravděpodobností až jistotou mrtev (někdy v roce 1952 se v Plzni konala výstava pojednávající o Pilčíkových zločinech; na ní P. Hůrka uviděl fotografii svého otce jako jedné z Pilčíkových obětí a rovněž snímky jeho věcí), nejasnost jeho osudu byla trvalým rodinným traumatem. Co když „kanadský” Jan Hůrka ví něco, co by přispělo k objasnění?

To, že onen druhý Jan Hůrka žije v Kanadě na odlehlém místě, kupodivu nevěděla ani jeho manželka a dcera, které zanechal v Plzni a už jim pak o sobě nedal vědět. Nechtěl jim způsobit problémy, které by měly se státní mocí? Těžko říct…

Přes zmíněného strýce se podařilo zjistit adresu Jana Hůrky a navázat s ním písemný kontakt. Někdy v polovině šedesátých let si Jan Hůrka a jeho manželka smluvili setkání v Jugoslávii. Vše bylo na dobré cestě, vše bylo vyřízeno, připraveno. Ale těsně před odletem příslušníci Bezpečnosti doslova vytáhli paní Hůrkovou z letadla a cesta jí byla znemožněna. Proč, to se nikdy nedozvěděli. Zřejmě důsledek udání nebo policejní kontroly korespondence s kapitalistickou cizinou.

Po značném uvolnění politických poměrů v roce 1968 se za Janem Hůrkou vypravila do Kanady jeho dcera. Setkali se. Jenže mezi otcem a dcerou se údajně stalo cosi špatného, a ona se předčasně vrátila s tím, že o okolnostech odchodu svého otce do ciziny a o osudu druhého Jana Hůrky se nic nedozvěděla.

Jak to, že jednoho Jana Hůrku Pilčík do Německa převedl, aniž by se mu cokoli přihodilo (mimochodem, tento případ je důkazem toho, že strýček ze Sence také skutečně převáděl, nejen vraždil!), a toho druhého usmrtil?

Ing. P. Hůrka se domnívá, že důvod byl prostý: jeho otec byl majetný, druhý Jan Hůrka nikoliv. A jak měl Pilčík ve zvyku, když se měl postarat o více než jednu osobu, oba umně rozdělil. Převedl nejprve nemajetného Jana Hůrku, který si mohl dovolit zaplatit jen za převedení, druhého Jana potom někde na odlehlém místě zavraždil a okradl.

Když v polovině šedesátých let spisovatel Rudolf Kalčík (autor mimo jiné Krále Šumavy) zpracoval Pilčíkův případ a pod názvem Strýček Smrt jej publikoval, ing. P. Hůrka, kterému osud jeho otce nedával ani po letech klidu, jej v Praze navštívil. Kalčík měl očividně k dispozici veškeré podklady z vyšetřování včetně fotografií. O případu však nechtěl moc mluvit. Prý by mohl mít i jiné pozadí než kriminální, a i když je doba politického uvolňování, vše se může změnit. Ať raději ing. P. Hůrka nechá vše, jak je…

Ovšem ještě něco sdělil ing. P. Hůrka autorovi: jeho otec se v Plzni přátelil s obchodníkem F. Benešem. Benešovi, celá rodina, chtěli rovněž odejít ilegálně přes „zelenou hranici“ do Německa. Poté, co se Jan Hůrka seznámil s Pilčíkem, který získal jeho důvěru, doporučil jej také Benešovým. Ti se tedy na Pilčíka obrátili s tím, aby je také převedl přes hranici. Pilčík souhlasil. Jednoho dne večer se nečekaně objevil před domem Benešových. Co chce? No přece jdeme na to! Ale všichni najednou jít nemohou, to v žádném případě. Takže nejprve bych vzal s sebou jen dceru (které bylo tou dobou asi patnáct let!) a kufry s osobními věcmi… Benešovi Pilčíkův návrh naštěstí rezolutně odmítli a Pilčík se už neobjevil. Kdoví, kolik lidí si takto zachránilo život!

CO ŘÍKAL KRIMINALISTA ZNAMENÁČEK

Hlavním vyšetřovatelem případu šelmy s hlubokým hlasem byl známý plzeňský kriminalista Jan Znamenáček, zkušený policista, který sloužil už za první republiky a byl pověstný svou pečlivostí a důkladností. V listopadu roku 2003 hovořil autor této knihy se synem J. Znamenáčka:

Zbyly vašemu otci nějaké písemné či obrazové podklady z vyšetřování Huberta Pilčíka?

„Můj otec měl o případu Pilčík kompletní dokumentaci včetně fotografií, kterou si vyhotovil jen pro svou potřebu. Byl to jakýsi duplikát oficiálního vyšetřovacího spisu. Někdy v roce 1965 za ním přijeli z Prahy do Sence, kde jsme tehdy bydleli v domě po Pilčíkovi, nějací vysoce postavení lidé včetně spisovatele Rudolfa Kalčíka. Hovořili s mým otcem o případu a veškerou dokumentaci, kterou měl otec už jako penzista doma, si od něj vypůjčili s tím, že Kalčík hodlá případ Pilčík literárně zpracovat. Pak přijeli za otcem ještě jednou a opět s ním tento případ rozebírali. Fotografie z dokumentace se potom objevily společně s Kalčíkovým příběhem v časopisu Československý voják a taky v jedné knize, kterou Kalčík napsal. Ti »Pražáci« otci slíbili, že mu vše vrátí, ale nikdy se tak nestalo, a to ani po písemných urgencích.“

Váš otec Pilčíka osobně zatýkal?

„Byl u toho, ale nešel nahoru do pokoje, kde Pilčík právě byl. Oni, tedy můj otec a ostatní policisté, přišli k Pilčíkovi do domu s tím, že jdou vybírat peníze za elektřinu. Pilčíkova žena jim řekla, že je nahoře. Hned tam vtrhli a nasadili mu želízka. Byli přesvědčeni, že nebýt momentu překvapení, Pilčík by proti nim použil zbraně, které tam měl. V rádiu měl třeba ukrytou nabitou pistoli. Byl prý nesmírně chladnokrevný. Třeba když tehdy zabil Renatu Balleyovou: odvedl ji k pískovně směrem na Třemošnou a uhodil ji do hlavy hadicí, ve které byl kus olova. Pak ji nechal ležet a došel si domů pro lopatu, aby ji mohl zahrabat.“

Tu pískovnu pak prohledávali…

„Ano, a v té době tam byla spousta zvědavců. Pilčík stál mezi nimi a prý řekl: »No, ten daleko nebude!« Jako: ten vrah.“

Bylo něco pravdy na tom, že Pilčík měl dobrodružný život? On sám o sobě prý tvrdil, že třeba přežil zkázu Titaniku.

„To o sobě tvrdil, prý po hospodách. Jinak toho o něm lidé moc nevěděli. Děti neměl… On byl velmi prohnaný, když jej policisté vyslýchali, tak se třeba ochotně přiznával k nějakým vraždám, ale pak se ukázalo, že to nemohl udělat.“

Nezmiňoval váš otec v souvislosti s Pilčíkem vyhořelou hájovnu Schober u Mariánských Lázní?

„Jestli se jmenovala Schober, to nevím. Ale pokud jde o okolí Mariánských Lázní, otec říkal, že tam někde u jakési hájovny měl Pilčík zavraždit nějakého inženýra Krauze z Plzně. Vlastně se mělo jednat dokonce o manžele, ano, manžele Krauzovy tam měl Pilčík zavraždit.“

Neříkal váš otec, jak se vůbec dostali k Pilčíkovi ti Balleyovi?

„Ona ta Renata Balleyová prý byla taková známá postava v Plzni. Hodně bohatá a velmi společenská, často chodila do hotelu Continental, takže vlastně všichni ti policajti, co Pilčíka vyšetřovali, ji znali. Ale jak přišla na Pilčíka, to nevím.“

Proč vlastně váš otec pak koupil dům po Pilčíkovi?

„To je jednoduché, souviselo to s bytovou krizí počátkem padesátých let. Otec hledal větší byt a do domu po Pilčíkovi nikdo nechtěl jít. Lidé se dokonce dlouho báli byť jen chodit kolem toho domu. Jako dítě si pamatuji, že po Pilčíkovi tam zbyly na půdě takové velké staré kufry s cizokrajnými nálepkami.“

Našlo se tam ještě něco zajímavého?

„Ten dům se důkladně prohledával i za pomoci různých přístrojů, dokonce se vytrhávaly podlahy a proklepávaly zdi. Otec říkal, že asi třetí den po Pilčíkově zatčení našli na půdě k trámu přibitý pytlík se zlatými šperky a zubními korunkami, které vzal těm zabitým. Prý tam našli taky nějaké doklady.“

Z kolika vražd Pilčíka podezřívali?

„Otec říkal, že o pěti jsou přesvědčeni a ohledně dalších minimálně čtyř existuje podezření.“

Mluvil váš otec o tom, jak se Pilčíkovi podařilo nalákat lidi k převedení přes hranici nedaleko Plzně?

„Nebylo to prý tak, že by se jeho oběti vydaly spolu s ním od Plzně na hranici. Pilčík jim říkal, že je odvede k místu setkání s agentem, který je pak dopraví autem k hranici. Tohle prý řekl i těm manželům Krauzovým a stejně jako Balleyovy je před zavražděním rozdělil. Otec mluvil o Krauzových jako o dalším jistém případu, ale nevím, jestli se našly jejich mrtvoly.“

Jak váš otec komentoval Pilčíkovu sebevraždu? Nebyly o ní nějaké pochybnosti, třeba v tom smyslu, že mu někdo „pomohl“?

„Pochybnosti prý nebyly žádné, stalo se to tak, jak to potom Kalčík opsal ze spisu – Pilčík dostal ve vazbě omylem dva sežehlené kapesníky a s jejich pomocí se uškrtil.

Pilčík nejen vraždil, ale také další vraždy plánoval. Kdyby nedošlo k jeho zadržení, přišly by o život teta Renaty Balleyové a jeho manželka, které se chtěl zbavit jako nepohodlného svědka. Ale taky dvanáctiletá D. Š. Tohle sám Pilčík přiznal.“

FASCINACE PILČÍKEM

Hubert Pilčík a jeho skutky jsou stále námětem děl různého žánru a různé úrovně. Od článků a statí v tisku po knihy pojednávající o slavných českých vrazích až po film. Dokonce, ač se to může zdát neuvěřitelné, se Pilčíkův případ stal součástí bakalářské práce, úspěšně obhájené v roce 2011 na Pedagogické fakultě Západočeské univerzity.

Pokud jde o filmové zpracování, tím stěžejním, byť značně volně zpracovaným, je epizoda Bestie ze seriálu Třicet případů majora Zemana. Druhým pokusem (zatím?) se stal televizní film Kráska a netvor 1950, snímek ostře politicky tendenční, jehož režisér (Jiří Svoboda) se slovy kritika „… pokusil publikum přesvědčit, že bestiální vraždy jako takové jsou vlastně na celé věci to méně zajímavé… Místo toho se divákům dostalo smyšlené dobové skici, jež se pokouší v rychlosti načrtnout to, co už bylo jinde vykresleno mnohem propracovaněji: gangsterské metody Státní bezpečnosti, nadvládu tuposti, konec bohémství v Čechách, existenci PTP…“

Nebo je libo uvolnit se a pobavit? V tom případě už bylo možné zúčastnit se tematického zájezdu autobusem Škoda RTO 706 Po stopách Huberta Pilčíka!

Stalo se tak v srpnu roku 2008 pod kuratelou filmaře Jaroslava Spěváčka. Účastníci si mohli obhlédnout Pilčíkův bývalý dům v Senci, stanout u pískovny, kde kdysi spočinula nebohá Renata Balleyová, či vyhledat zbytky spáleniště hájovny Lipovka podle GPS souřadnic. K posledním bodům oficiálního programu patřil „Pub s pípou a počítadlem na každém stole a soutěží, který stůl vypije více“. Končilo se o půlnoci v hotelu Lola čili U Neprašů: víno, ženy, zpěv…

CO PSAL RUDOLF KALČÍK

Nikdo z těch, kdo psali o Hubertu Pilčíkovi a jeho skutcích, se nemohl vyhnout základnímu pramenu: Kalčíkově práci Strýček smrt. Jak už jsme uvedli, Rudolf Kalčík byl jediným autorem, který měl k dispozici kompletní vyšetřovací spis včetně fotodokumentace. Spis, který si Kalčík údajně vypůjčil od inspektora Znamenáčka a už nevrátil.

Poprvé vyšel příběh Strýček smrt v polovině šedesátých let minulého století v časopisu Československý voják, poté se objevil v roce 1966 v Kalčíkově sborníku kriminálních případů s názvem Tady Bezpečnost (Kalčík jej vydal pod pseudonymem R. Janský). Naposledy vyšel Strýček knižně v roce 1986 ve sborníku kriminálních případů Bartolomějská ulice, tedy šest let po Kalčíkově skonu.

Je pozoruhodné, že jakkoli není Kalčíkův příběh rozsáhlý, doznal změn, jež jsou zřetelné zejména při komparaci vydání z roku 1986 s vydáním o dvacet let starším. Takto kupříkladu psal Kalčík ve své poslední verzi o snaze kriminalistů dopátrat se osudu Jana Hůrky:

„Kde je Jan Hůrka? Kde leží? Teď už nemá smysl, abyste zapíral. Jenže »strýček« tentokrát zapírá a kličkuje. Vyšetřovatelé přijdou brzy na to, proč se nechce přiznat. Kriminalisté oba Balleyovy našli, ale Hůrku a další mrtvé z nikdy nevysloveného seznamu ne.

– Zabil jsem ho taky, přizná se Pilčík konečně, ale vzápětí triumfuje: – Dokud ho nenajdete, nemůžete mi to hodit na krk! Nemůžete mi to dokázat!

– Kde leží? ptají se ho donekonečna.

A »strýček«, vědom si své výhody, udává vždy nová a nová místa, kam zahrabal Jana Hůrku; v Plané (u Mariánských Lázní) u potoka, za (Zadním) Chodovem pod mezí, někde v lese u Tachova, bylo to v noci, jeli jsme na kolech, cožpak vím? Ne, teď už určitě, tam u Plané, špatně jste hledali… Když ho dovezou na místo, s neomylnou jistotou jim ukáže kus země: – Tady. Pak přivřenýma očima sleduje muže, jak kopou, nakonec pokrčí rameny a řekne: – Už si vzpomínám. Nechte toho, tady není.

Je to k zoufání. Tuhle hru hraje Hubert Pilčík dobře.

Jan Hůrka odešel z domova posledního května 1951 a u Pilčíkových v Senci byl asi tři týdny… Dvakrát už vyrazili na cestu »přes hranice«, ale pokaždé se vrátili, spojení s převáděči zase jednou nefungovalo. Byl to hodný pán, ten Hůrka, takový tichý, rád vařil a po okolí sháněl Pilčíkovým brambory. Potřetí odjeli oba na kolech. Domů se vrátil pozdě v noci Hubert Pilčík sám.“

Přes Planou a Zadní Chodov směřuje cesta na Grosskonreuth…

AKCE KÁMEN

Stále znovu je vyslovováno podezření (u nejméně seriózních autorů předkládané jako fakt), že Hubert Pilčík byl spolupracovníkem Státní bezpečnosti, který byl zapojen do spektakulárních akcí pojmenovaných Kámen; o jejich komplexu bývá hovořeno jako o Kamenech. O co se jednalo?

Kdosi ve Státní bezpečnosti po únoru 1948 vymyslel „bezpečnostní projekt“, jenž měl být zaměřen proti těm, kteří po uchopení moci komunisty hodlali Československo opustit. Samozřejmě ilegálně, přes „zelenou hranici“.

Archivář a historik Jan Frolík, znalec zejména archivních fondů ministerstva vnitra, se svého času snažil zjistit, kdo tento projekt, jenž dostal název Kámen, vymyslel. Jak Frolík napsal ve svém příspěvku Plukovník Antonín Prchal a jeho doba (in: Minulostí Západočeského kraje, roč. XXX., 1996), už v šedesátých letech minulého století pátraly orgány vojenské prokuratury vyšetřující nezákonnosti ze čtyřicátých a padesátých let, kdo stál za zrodem Akce Kámen.

Pravděpodobně to byl podle Frolíka, opírajícího se mimo jiné o závěry vyšetřování, Josef Stehlík (1908–1989), původním jménem Josef Stelzer, od 1. prosince 1947 přednosta Oblastní úřadovny Státní bezpečnosti v Plzni. Stehlík byl starý, prvorepublikový policista (sloužil už od roku 1934), a je svým způsobem udivující, že se stal k 1. lednu 1949 dokonce velitelem Krajského velitelství StB – nedůvěra nového režimu vůči příslušníkům starých, tedy buržoazních bezpečnostních složek, byla signifikantní a plošně působící. Leč stalo se.

Stehlík zřejmě odvedl své a po odchodu od policie působil mimo jiné řadu let na Krajském národním výboru v Plzni. Ale přímý důkaz toho, že to byl skutečně on, kdo Akci Kámen vymyslel, neexistuje. Alespoň nebyl objeven, ani Frolíkem.

Co bylo podstatou Akce Kámen?

Spolupracovníci Státní bezpečnosti buď podnítili takzvaný „kontrolovaný útěk“ vybraných osob do západního Německa přes „zelenou hranici“, nebo se chopili aktivity při převádění těch, kteří se pro odchod za hranici sami rozhodli.

Akce měla v podstatě tři obligatorní složky. Osoba či osoby, důležité pro Státní bezpečnost buď pro své postavení či majetek, byly převaděčem – tedy agentem Státní bezpečnosti – dovedeny do blízkosti (buď skutečně nebo údajně) státní hranice, kde se převaděč od převáděné osoby či osob oddělil s tím, že hranice je už blízko a označil její průběh. Ti, co byli převáděni, pak sami pokračovali dál, načež byli buď zadrženi československými pohraničníky, nebo falešnými Američany (agenty StB v amerických uniformách). Ti je pak na fingované německé celnici (jednalo se o odlehlé objekty v pohraničí) vyslechli a po získání cenných informací poslali na cestu do údajného německého vnitrozemí. A na této cestě byli uprchlíci zadrženi opět československými pohraničníky, poté souzeni a zavřeni.

Pokud šlo o ony převaděče v akcích Kameny, jejich profil popsal J. Frolík takto: „Obyčejně šlo o pašeráky z povolání, obvykle lehkomyslné až dobrodružné povahy, kteří se po únoru 1948 chopili nové »obchodní« možnosti. Časem byli Státní bezpečností získáni ke spolupráci, často výměnou za propuštění z vězení, kam se dostali právě za pašeráctví a převaděčství.“

Akce Kameny probíhaly pravděpodobně od května 1948 do poloviny roku 1949. Poté byly z vyšších míst zastaveny pro svou do očí bijící protiprávnost a záludnost, jakkoli doba byla divoká a Evropa na kraji nové války.

Pilčík jako agent Státní bezpečnosti v akcích Kameny?

Přes údajně možný náznak spisovatele Kalčíka a podezření vyslovovaná různými autory doby polistopadové nebyl objeven jediný archivní dokument, který by byť jen indikoval něco takového. Přinejmenším autor této knihy podnikl neúspěšné rešerše v příslušných archivech, především v plzeňském Státním oblastním archivu, v Archivu bezpečnostních složek a v Ústavu pro studium totalitních režimů.

Pochybnosti mohou samozřejmě zůstat. Jenže Pilčík nezapadá do profilu spolupracovníka kohokoli. Byl to osamělý lovec. Vpravdě šelma, jejíž skok do přítmí ilegálních útěků přes hranice byl podnícen dobou podmíněným rozpoznáním příležitosti, nikoli předchozí soustavnou pašeráckou a převaděčskou činností.

Pilčík se však zřejmě v pohraničí vyznal, především na Plánsku a Mariánskolázeňsku, a tato kvalifikace mohla být za jeho zprvu převaděčskou živností, která se však rychle transformovala v zákeřné vraždění. Samozřejmě za předpokladu osobních dispozic, které u Pilčíka byly mimořádně rozvinuty.

SMRT ŠELMY

V noci z 8. na 9. září 1951 došlo k události, která navždy zasadila Pilčíkův případ do světa dohadů, polopravd a nejasností, do definitivní neobjasněnosti. V plzeňské vazební věznici vyfasoval Pilčík dva sežehlené kapesníky namísto jednoho, zhotovil si jednoduché škrtidlo a s jeho pomocí se zardousil.

Pilčíkovu pitvu provedl 10. září 1951 MUDr. Reisich. Z jím vyhotoveného Protokolu pitevního, kde se Pilčíkovi dostalo jen jeho druhého jména Emil, vyjímáme:

„Mrtvola muže asi 60-letého, kostry středně silné, svalstva dobře vyvinutého, výživy prostřední, ztuhlost mrtvolná ještě částečně zachována, skvrny mrtvolné červenofialové, mapovité. Obličej souměrný, spojivky, bledé, rohovky lehce zakalené, zornice stejně široké, ve středním postavení, v pravém zvukovodu zaschlá tmavá krev, jinak dutiny obličejové bez výtoku. Krk přiměřeně dlouhý a silný, na něm ve výši chrupavky štítné jest špatně znatelná rýha šedavá, jen slabě vztažená, místy trochu červenohnědá, vlevo jen naznačená a probíhající souběžně s okrajem dolní čelisti a za ušním boltcem se rozdvojující. Jedno její rameno jde dále na šíji, druhé jde za boltec ušní, kde se stáčí a spojuje opět s ramenem prvním. Na šíji jest již rýha neznatelná. Napravo jest rýha asi 2,5 cm široká, lépe vyznačená, jde souběžně s okrajem dolní čelisti asi 5 cm od něho a ztrácí se na šíji pod vlasatou částí hlavy.

Hrudník dobře klenutý, břicho v jeho úrovni, končetiny a záda bez pathologického nálezu…

Posudek: 1/ Příčinou smrti E. Pilčíka bylo udušení následkem přiložení škrtidla na krk. 2/ Smrt nastala v krátké době a lékařskou pomocí ji nebylo možno odvrátiti. 3/ Jde o smrt násilnou, podle sdělení bezpečnostních orgánů jde o sebevraždu.“

Pilčíkova hlava, uložená v nádobě s konzervačním roztokem, patří dodnes k exponátům plzeňského Ústavu soudního lékařství.

CO ZBÝVÁ?

Předpokládáme, že mnohý pozorný čtenář si položil otázku: vždyť Pilčík nežil ve své senecké vilce sám, byl přece ženatý, co se stalo s jeho ženou, která, jakkoli zřejmě totálně submisivní až ujařmená, nebyla přece slepá a hluchá?

Antonie Pilčíková rozená Kroupová, dělnice, narozená 1. června 1902 v Žirovnici u Kamenice nad Lipou, byla ve vazbě od 8. září 1951. Jak stojí v její Přihlášce trvalého pobytu občana, rozsudkem Okresního soudu v Plzni ze dne 12. března 1952 byla odsouzena pro trestný čin podle § 7/2 a § 95/1 (podle trestního zákoníku z té doby se jednalo o pomoc ke spáchání trestného činu opuštění republiky) k trestu odnětí svobody v trvání pěti let, k tomu ke ztrátě čestných práv občana na dobu deseti let a k propadnutí celého jmění.

Z vězení byla Antonie Pilčíková propuštěna v roce 1955 a pak zmizela neznámo kam.

POCHYBNOSTI O PILČÍKOVI

Jeden známý mariánskolázeňský amatérský historik zveřejnil v roce 1994 v místním periodiku pozoruhodný článek pojednávající o souvislostech vyhoření hájenky Stoh (Schober), kam zcela iracionálně přemístil Renatu Balleyovou s jejím tragickým skonem. Nedosti na tom: obyvatelé Mariánských Lázní se prý po požáru a nalezení torza ženského těla zprvu domnívali, že onou mrtvou je – pražská herečka Marcela Sedláčková, která pobývala na rodinné chatě u Lázní Kynžvart! A vůbec: podle tohoto autora vrahem-převaděčem nebyl prý Hubert Pilčík, nýbrž plzeňský občan jménem – Petlan!

V době, kdy vyhořela hájenka Stoh neboli Schober, však byla Marcela Sedláčková ve vězení. Důvod? Mimo jiné údajné napomáhání útěkům přes hranici do Německa!

A onen záhadný Petlan?

Ten skutečně existoval. Jenže nikoli jako převaděč a vrah, nýbrž jako oběť vraha. Vraha, který jej měl převést přes hranici!

Zůstáváme proto v západních Čechách a závěr případu šelmy s hlubokým hlasem můžeme použít jako východisko pro dva případy další. I když spolu nesouvisejí, jejich zvláštním pojítkem je nejen geografický aspekt, ale především – útěky přes „zelenou hranici“ za pomoci převaděčů. Ať opravdových, nebo jen domnělých.

Špioni, herečky a převaděči

„Útvar 601 A: Útvaru 608, k rukám 0/I, dne 1. 9. 1949:

Dnešního dne večer odjíždí hlídka skládající se z vedoucího 05, 5/1 a 5/1-g ke služebnímu zákroku do Lázní Kynžvart. Jedná se o zatčení Sedláčkové Marcely a výslech Anny Sedláčkové, obě herečky, t. č. bytem Lázně Kynžvart. Žádám, aby VO-StB Mariánské Lázně, kde se orgánové budou hlásiti, do příjezdu našich orgánů nenápadně zjistili situaci, aby orgánové, kteří odjíždějí odsud o 19.00 hod. nemuseli hledati jejich bydliště a nebo osoby samé. Při zákroku bude provedena domovní prohlídka a zajištěn a převzat vůz AERO, který tam byl zanechán zajištěným Medunou Josefem. Ve vozidle jsou ukryty zprávy. Místo úkrytu je zdejším orgánům známo. S vozem nesmí býti do příchodu zdejších orgánů manipulováno.“

Tak zněl interní dokument Státní bezpečnosti, psaný svérázným jazykem a za pomoci divných šifer, maskujících tehdejší aktéry exekutivní moci. Dokument předznamenávající policejní akci proti dvěma známým osobnostem českého kulturního života. Akci, jež s následnými represivními kroky obrátila naruby život mladé nadějné herečce Marcele Sedláčkové a citelně zasáhla její matku, už známou herečku Annu (Andulu) Sedláčkovou.

Svého času nesmírně populární Anna Sedláčková (1887–1967) byla ve dvacátých a třicátých letech minulého století označována dokonce za „největší umělkyni Evropy“ a titulována coby „božská Andula“.

Tou dobou působila v Národním divadle a v Městském divadle na Vinohradech. V roce 1927 obsadila v celostátní anketě popularity druhé místo – za Vlastou Burianem. Dne 15. září 1939 otevřela v Praze v Jungmannově ulici své vlastní divadlo – nazvané jednoduše Divadlo Anny Sedláčkové. Kromě „Anduly“ a její dcery, mladičké Marcely (správně však: Marcelly), v něm hráli například Lilly Hodáčová, Raoul Schránil či František Hanus.

Autor knihy Aféry Anduly Sedláčkové, Josef Brož, uvedl, že „největší aférou“ Anny Sedláčkové se stal její čin dne 24. června 1942. Toho dne se v Národním divadle konal pompézní slib věrnosti českých divadelníků Německé říši. Slib následující po smrti zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha a po vyhlazení Lidic.

J. Brož cituje dobové prameny: „Manifestaci zahájil ředitel Národního divadla, odborový přednosta dr. Ladislav Šíp a po něm promluvil Mistr Rudolf Deyl o nerozlučné spojitosti českého umění s německým a o nesčíslných podnětech, jež česká vzdělanost brala od svého nejbližšího a pokrevně spřízněného mocného souseda. Po těchto bouřlivě aklamovaných a častým dlouhým potleskem přerušovaných projevech jal se slova ministr Emanuel Moravec. Také jeho řeč byla několikrát přerušena projevy okázalého souhlasu.“

A takto děl před okázale souhlasícím výkvětem českého herectví Moravec: „Kdyby nebylo německého národa, nebylo by také národa českého, alespoň ne v té kvalitě a ryzosti genia, jaký tu od věků byl a bohdá také bude… Červen roku 1942, jak už se to dnes jeví, bude představovat veliký mezník v českém životě, mezník české sebezáchovy, sebezpytování a sebepoznání. S vámi sdílím váš smutek a vaše rozhořčení, pokud jde o zločin a ztrátu, kterou Říše a s ní český národ utrpěli v státníku a vojáku Reinhardu Heydrichovi…“

Fotografie z této manifestace věrnosti zachycují mnohé známé herce a herečky té doby, z nichž značná většina úspěšně vplula do uměleckého života nejen po roce 1945, ale i po roce 1948, kdy se účastnili jiných manifestací a spontánně tleskali jiným projevům.

S vědomím rizika, se kterým je její krok spojen, se Anna Sedláčková manifestace nezúčastnila. Jako jediná ze známých hereckých osobností. A jak konstatuje J. Brož, zatímco „nacisté jí tento prohřešek »proti vkusu« půl roku poté odpustili, nastupující elita českého divadla jí ale po válce neodpustila vůbec nic“.

Marcella (běžně však psaná jako Marcela, u čehož i my zůstaneme) Sedláčková se narodila 6. března 1926 jako Marcela Kašparová; toto příjmení dostala po druhém manželovi Anny Sedláčkové. Skutečným otcem Marcely však byl známý národovecký pravicový politik a ekonom František Xaver Hodáč (1883–1943); Marcela Sedláčková tak byla nevlastní sestrou jiné herečky – Nataši Gollové, rozené Hodáčové.

Marcela získala první větší herecké zkušenosti za okupace v divadle své matky. To však po válce obnoveno nebylo a Marcela Sedláčková vystupovala v letech 1945–1949 na různých pražských scénách, kromě toho působila i mimo Prahu jako žádaná konferenciérka, například módních přehlídek. Pokud šlo o film, v malých rolích se objevila ve Fričově 13. revíru, v Krškově úsměvném díle Řeka čaruje, v Grussově Hostinci u Kamenného stolu či v agitce Bořivoje Zemana Pan Novák, kde hrál hlavní roli Jindřich Plachta.

Matka i dcera bydlely spolu v Praze, Na Příkopech. Od května do září však pobývaly na chatě schované v lesích u Lázní Kynžvart.

CHATA U LÁZNÍ KYNŽVART

Ta chata se nachází v místě, jakých je málo. Dokonce i v pohádkovém, romantickém, ale i syrovém a nebezpečném Slavkovském lese, kdysi Císařském. Rovněž ona chata je svým způsobem jedinečná, nejedná se o nějaký standardní nevýrazný objekt pro odpočinek, ale o vskutku lesní rezidenci, celoročně obyvatelnou.

Anna Sedláčková vlastnila chatu u Kynžvartu od roku 1932. To místo si zamilovala, stejně tak i její dcera – ostatně není divu. Do Kynžvartu rády jezdily za odpočinkem i zábavou – s výjimkou let 1938–1945, neboť ani zde neutuchal společenský ruch, na který byly zvyklé v Praze. Nadto mnoho příležitostí k rozptýlení skýtaly blízké Mariánské Lázně, čehož zejména Marcela s gustem využívala; její tahy po nočních podnicích ve společnosti přátel, zhusta hostů z Prahy, byly pověstné.

Matka a dcera byly svým způsobem nerozlučnou dvojicí a jejich každoroční pobyt v Kynžvartu to jen potvrzoval.

Chata nakonec sehrála v jejich životech osudovou roli. Stala se totiž místem, kde se prazvláštně protnuly životní příběhy několika lidí, navzájem se třeba i neznajících; však příběhy dramatické, jejichž součástí se stalo – vězení. Kriminál.

ZAČNĚME TEDY V LÁZNÍCH KYNŽVART…

V červnu roku 1948 byla chata Sedláčkových vykradena a zpustošena.

Obě ženy tak náhle měly starostí nad hlavu. Ještě v roce 1946 se jim o chatu staral Němec pan Dengler, ale poté, co byl vysídlen do západní zóny Německa, byla chata mimo letní provoz bez dozoru. Anna Sedláčková tedy hledala někoho, kdo by s opravou a údržbou chaty pomohl. Byl jí doporučen major František Kučera z místní vojenské posádky, ale to se už psal rok 1949 a v polovině května toho roku major Kučera chatu Sedláčkových poprvé navštívil.

Dvaačtyřicetiletý Kučera byl předválečný důstojník, absolvent Vojenské akademie v Hranicích a po válce posluchač Vysoké školy válečné v Praze, odkud byl po únoru 1948 vyloučen a přeložen do Kynžvartu. Provázela jej pověst protikomunisticky zaměřeného důstojníka, který sice ve snaze setrvat v armádě vstoupil do komunistické strany, avšak tento krok neměl žádný vliv na zájem, který o Kučeru jako „podezřelý živel“ projevilo Obranné zpravodajství (OBZ), tedy armádní kontrarozvědka, v jejímž čele tehdy stál neblaze proslulý Bedřich Reicin. A cílem tohoto zájmu se kvůli svým stykům s majorem Kučerou staly i Sedláčkovy.

„Od dubna 1949 byla našimi orgány sledována činnost Marcely Sedláčkové, herečky, bytem Praha II, Příkopy čís. 12, a její matky Anny Kašparové-Sedláčkové, které v Praze a hlavně ve své chatě v Kynžvartě přijímaly velmi často společnost cizích státních příslušníků, čsl. důstojníků i civilních osob, o kterých bylo zjištěno, že pochází z reakčních kruhů,“ stálo v jedné zpráv OBZ. „Někteří členové této společnosti navštěvují Marcelu Sedláčkovou v její chatě v Kynžvartě. Vzhledem k tomu, že chata… se nachází v bezprostřední blízkosti vojenského prostoru a vzhledem na zprav. ochranu tohoto prostoru… bylo přikročeno k agenturnímu sledování a zjištění činnosti Marcely Sedláčkové a k prověření osob, které do chaty v Kynžvartu dojíždějí.“

Jenže matka i dcera Sedláčkových se o politiku nestaraly a jejich známost s majorem Kučerou je výrazně utilitární. Zvláště pak poté, kdy byla jejich chata na jaře 1949 znovu vykradena. Neměl by pan major po ruce nějakého šikovného vojáčka, který by jim pomohl s opravami a zařídil věci, na které ony nestačí?

Kučerovi je ve společnosti pražských hereckých hvězd dobře a Marcela se mu nadto velmi líbí. A tak se na několik dní objevuje v chatě vojín František Jakl.

Voják je šikovný a pracovitý, provádí v chatě různé opravy, obstarává nákupy, pracuje na zahradě. A přitom moc a moc rád tlachá s Marcelou.

„Vyprávěla jsem Jaklovi, že tehdy v roce 1945 byl pěkný život v Kynžvartu i v Mariánských Lázních, jelikož těch několik Čechů, co tam v té době bylo, drželo spolu a jejich styk byl s americkou posádkou příjemný, a že jsme užili mnoho pěkných chvilek v jejich společnosti,“ vypověděla později, už ve vyšetřovací vazbě, Marcela Sedláčková. „Vojín Jakl sympatizoval s mým vyprávěním o Američanech a přirovnával poměry tehdy a dnes, kdy člověk musí stále jen pracovat a bez odpočinku, aby chodil na nějaké schůze a školení, to že se mu nechce, a že je lépe lehnout si po práci s knihou někam na zahradu.“

Docházelo však i na jiná témata, o kterých vyšetřovatele poctivě informuje naivní Marcela, procházející prvně v životě touto drastickou zkušeností. „Při jedné jeho návštěvě mně voj. Jakl řekl, že chtěl uprchnouti celý tank s posádkou do zahraničí, že však byl v Kynžvartu zastaven. Při této příležitosti mně řekl dále, že toho utíká moc do zahraničí, mezi nimi i příslušníci čs. armády, jak vojáci, tak i důstojníci, a že vždy po takovémto útěku mají na stanici (dálnopisné – pozn. aut.) velký shon, protože lítají telegramy, ve kterých je žádáno o jejich stíhání a zatčení…

Pamatuji si, že když jsem jednou šla s voj. Jaklem po silnici do Kynžvartu, potkali jsme auto, v němž seděl důstojník, kterého voj. Jakl zdravil. Když jsem se jej ptala, kdo to je, tak mi voj. Jakl řekl, že to je OBZ. Když jsem se jej ptala, co to vůbec OBZ je, tak mně řekl, že to je vojenská policie… Vzpomínám si ještě, když jsem se ho ptala, co vlastně u toho OBZ dělají, tak mi voj. Jakl řekl, že hlídkují a chytají lidi, kteří chtějí uprchnouti do zahraničí. Nemohu si již na všechno, co o armádě vykládal, vzpomenouti, namluvil toho však dosti a nepříznivě.“

Jenže vojín Jakl je pro OBZ a Státní bezpečnost nezajímavé „ucho“. V hledáčku je major Kučera! O čempak s ním Marcela Sedláčková mluvila? Co zajímavého ze své profese jí prozradil?

Marcela Sedláčková vypráví o jednom příjemném letním večeru na chatě. Kučera přišel na návštěvu, spolu s ním ještě jeden důstojník, Sedláčkovy je pozvaly na večeři, pak se pilo a z rádia zněla taneční hudba. Kučera vyzval Marcelu k tanci.

„Během tance mne překvapil mjr. Kučera tím, že mně řekl, že snad »půjde ven«. Když jsem se ho otázala, jak to myslí, kam ven, tak mně odvětil, že půjde někam »za kopečky«. Zase jsem se ho na to otázala, kam za ty »kopečky« vůbec chce jít, na což mně mjr. Kučera řekl, že půjde do americké zóny, tam že má nějaké známé.“

Takže major Kučera chtěl dezertovat do ciziny? V každém případě tak neučinil a ani se na ilegální přechod hranice nikterak nepřipravoval. Řekl-li něco takového, pak šlo skutečně jen o slova, slova, slova. Ale nejsou slova jako slova, jiná, určená Marcele Sedláčkové, budou mít pro Kučeru negativní dohru.

MAJOR KUČERA INFORMUJE

Večer dne 30. července 1949 přichází major Kučera na návštěvu Sedláčkových doprovázen známou místní osobností: ředitelem Státních lázní v Mariánkách Kalinovským, a ještě nějakým dalším mužem.

Odkud přijíždějí?, zajímá se živá a zvídavá Marcela.

Inu, byli v Kladské, v loveckém zámečku, o který armáda pečuje. Jak ráda bych se tam někdy podívala, dí Marcela…

„Lovecký zámeček je velmi pěkně zařízen,“ povídá major Kučera. „Jednou v něm dokonce pobýval sovětský maršál Ivan S. Koněv, doprovázený generálem Svobodou, ministrem národní obrany. Koněvovi se tehdy udělalo špatně a ruský lékař, který byl v jeho doprovodu, nařídil aplikaci léku, pro který byl kdosi poslán do lékárny. Jenže místo léku žaludečního přišly z lékárny oční kapky…“

„Dále mně řekl mjr. Kučera, že zámek se dále připravuje, aby mohly býti v něm ubytovány význačné naše i zahraniční osoby, které tam mají v nejbližší době přijeti. K tomu ředitel Kalinovský dodal, že do zámku přijede i pan president.“

Ale to stále není pro OBZ a StB to pravé, ta žádaná informace teprve přijde!

„Na to jsem znovu žádala mjr. Kučeru, aby mně umožnil, abych si zámek Kladskou prohlédla,“ vypovídá Marcela Sedláčková. „Mjr. Kučera mně však řekl, že teď to není prozatím možné, že snad později mně to umožní.“ A proč to nyní není možné?

„Mjr. Kučera řekl, že začátkem srpna bude provedeno v Kynžvartu velké cvičení, které bude trvati týden neb 14 dnů. Upozornil mě však, že nemám o tom zatím nikde mluvit, protože to prý nemá přijít zatím na veřejnost.“

Z pohledu Marcely Sedláčkové vlastně banální informace měla pokračování. Při dalších setkáních s Kučerou na něj Marcela, posedlá touhou podívat se do loveckého zámečku, neodbytně dotírala, kdy jí to umožní. „Jednou během manévrů jsem hovořila s Kučerou a ptala jsem se jej, kdy už na tu Kladskou se budeme moci podívati, jelikož zde máme známé… Mjr. Kučera mně na to řekl, že v pondělí nebo v úterý manévry skončí a potom že se tam můžeme jíti podívati.“ Poté prý Marcela Sedláčková majora Františka Kučeru už nikdy neviděla. Když se po něm ptala na velitelství v Kynžvartu, dozvěděla se, že je na dovolené…

Tady pozastavme jednu ze dvou dějových linií slévajících se v chatě Sedláčkových, neboť druhá linie je mnohem dravější, neodbytnější. Osudová. Nejen pro Marcelu.

VINÁRNA V PANSKÉ ULICi

Jak už jsme uvedli, Sedláčkovy bydlí na pražských Příkopech. Za rohem je Panská ulice a v ní, v domě číslo 5, se nachází vinárna provozovaná roku 1949 čtyřicetiletým Josefem Medunou. Marcela Sedláčková do vinárny tu a tam chodí, dobrých obchodů v blízkém okolí se zatím nedostává a Meduna jí prodává nejen dobré pití, ale i nějaké potraviny. Vinárna je hojně navštěvována, přičemž užší společnost kolem vinárníka se schází mimo hlavní lokál.

Marcela Sedláčková se zde seznamuje s lidmi, se kterými mimo vinárenský svět nemá nic společného. S Medunou, zakládajícím si na známosti s herečkou, si začne tykat, s dívkami kolem něj také, proč ne, přece… Společnost je to pestrá. Medunova milenka, devatenáctiletá Milena Hradecká, její matka – Milena Hradecká starší, dále rovněž devatenáctiletá Jitka Rybáková, kamarádka Hradecké mladší, a další.

V květnu 1949 se ve vinárně objevuje suverénně vystupující Slovák Karol Folta. Zná se prý s Medunou a Hradeckou mladší z Vysokých Tater. Také on je Marcele představen. A pak je tady jakýsi záhadný Rus, snad Kačer nebo Kačerovskij jménem, vydávající se za důstojníka NKVD… Pro Marcelu jsou to všechno spíše povrchní známosti, nestýká se s nikým mimo vinárnu, ale pochlubí se chatou u Kynžvartu a připojí vágní pozvání: Kdybyste třeba jeli kolem…

Klíčovou postavou pro další běh událostí je Karol Folta.

VINÁRNA A ŠPIONÁŽNÍ SKUPINA

Záhy po únoru 1948 v Československu přímo bují ilegální protikomunistická činnost. Mnoho mužů, kteří odešli ilegálně do zahraničí, přes „zelenou hranici“, se stejným způsobem vrací – v prvé řadě ze západního Německa – do ČSR s úkoly, jejichž realizací je pověřila některá ze západních tajných služeb, v první řadě výkonná americká CIC (Counter Intelligence Corps).

Karol Folta je jedním z nich. Pracuje pro zpravodajskou skupinu kolem bývalého poslance za slovenskou Demokratickou stranu dr. Michala Zibrína, jenž v březnu 1948 uprchl do zahraničí. Tato skupina je přímo napojena na CIC.

Studená válka se stává horkou na tenké imaginární čáře: na státní hranici mezi ČSR na jedné straně, a západním Německem a Rakouskem na straně druhé. Agenti-chodci, kurýři, uprchlíci, převaděči, sílící aparát československé pohraniční ostrahy, akce Státní bezpečnosti… Svět sui generis. Nebezpečný svět.

Folta operuje na Slovensku (kde ostatně padne brzy do hledáčku tamní Státní bezpečnosti), ale potřebuje získat kontakty a zdroje informací v Praze. Okamžitě využívá známosti s Josefem Medunou (poté, co došel ke správnému závěru, že Meduna nepatří mezi příznivce nového politického zřízení) a objevuje se u Meduny ve vinárně. A hned rozjíždí svůj byznys, jako špion je ale krajně nezkušený, neopatrný až běda, a jakkoli by měl v první řadě dbát na přísnou konspiraci, brzy řada lidí ví, že u Meduny ve vinárně se s jeho pomocí čile „ilegalizuje“. Tu a tam se v lokále mihne záhadný mladý muž, kterého někteří znají jen jako Michala nebo „Míšu“; je to prý ostřílený chlapík, vydává se za bývalého partyzána a udržuje prý svými nebezpečnými cestami přes „zelenou hranici“ spojení s dr. Zibrínem. Později se bude říkat, že nikdy neztotožněný „Míša“ byl agentem StB.

„Michal zde v ČSR fungoval jako spojka a převáděl lidi do Německa a zpět, a jak vím, převedl dvakrát Foltu do Německa a zpět,“ vypověděla později Milena Hradecká mladší. „Po prvé, když jsem se s Michalem seznámila, říkal mi, že byl při přechodu státních hranic z Německa do ČSR postřelen do nohy a smál se Foltovi, jak byl při přestřelce vystrašen.“

Není nesnadné získat pro romanticky se jevící špionáž mladé dívky typu Hradecké a Rybákové. Jsou to dívky veskrze apolitické, nikdy by je jinak nenapadlo se do něčeho takového pouštět. Ale jsou tady přece ti neohrožení dobrodruzi, kterým je třeba pomoci, nadto silná osobní pouta také hrají svou roli. Obě dívky se tak vydávají na cestu do pekla.

Folta, který bydlí u Meduny, po nich chce, aby mu opatřily nějaká úřední razítka, blankety, občanské legitimace a průkazy KSČ, čisté policejní přihlášky a další tiskoviny. Kromě toho prý měly „sbírat zprávy rázu hospodářského, průmyslového, vojenského a politického“. Mohou za to mít peníze – 10 000 korun měsíčně, a to i v cizí měně. Dívky souhlasí. Jitka Rybáková, která bude záhy také cestovat jako Foltova spojka na Slovensko, chce 5000 korun a zbytek v dolarech.

Ale to není vše. Folta má v ČSR jeden velmi důležitý úkol: opatřit vzorek uranové rudy, která se těží v Krušných horách. Je to strategická, přísně hlídaná surovina, určená pro Sovětský svaz. Pomůže mu Milena Hradecká mladší, Medunova milenka. Má totiž známého, bývalého spolužáka, který pracuje jako brigádník v uranových dolech u Jáchymova. Jmenuje se Roman Sakmar. Hradecká jej oslovuje s pošetilou prosbou: nemohl by jí obstarat kousek rudy, rád by ji měl jeden její známý, chemik, který uran „zkoumá“.

Těžko říct, zda jí to Sakmar věřil, ostatně on později vypověděl (neméně pošetile), že Hradecká chtěla rudu „na to, aby si dala pomoci od těhotenství“. V každém případě Sakmar vzorek uranové rudy z dolu Rovnost sehnal. V polovině července 1949 předal Hradecké asi jeden kilogram uranu, za což si nechal vyplatit 8000 korun. U soudu za to dostane pětadvacet let.

A co ten záhadný Rus?

M. Hradecká: „Folta se stýkal s kapitánem Kačerovským, Rusem od NKVD, bytem v Praze na Letné, který vykonává kontrašpionáž. Folta a Meduna mluvili spolu o tom, že Folta žádal na kpt. Kačerovském nějakou důležitou listinu, za kterou si nechal vyplatit předem větší obnos, listinu mu však prý nedodal.“ A nešťastná Hradecká v srpnu 1949 do policejního protokolu dodala: „Nabyla jsem dojem, že jsem se dostala do velmi rozvětvené ilegální organizace, napojené na CIC, a u Meduny byla centrála pro sběr zpráv.“

Karol Folta byl zatčen Státní bezpečností na nádraží v Berouně 6. srpna 1948.

Přijeli si pro něj až z Bratislavy.

S Foltou se měl v Berouně setkat „Míša“. Ještě toho dne se „Míša“ objevuje v Řevnicích, kde Meduna bydlí u Hradeckých, a sděluje: v berounské nádražní restauraci se dozvěděl, že Foltu odvedli!

O den později se radí, „Míša“, Meduna, Hradecká a Rybáková, co dál. Tón udává „Míša“: vydá se přes „zelenou hranici“ do Německa a pokusí se zjistit u Zibrína, co se stalo s Foltou. Ostatní, tedy Meduna, Hradecká a Rybáková odjedou do Mariánských Lázní, kde vyčkají příchodu spojky z Německa. Ostatně, kdyby něco, státní hranice je přece blízko…

CHATA SEDLÁČKOVÝCH, MEDUNA A SPOL.

Jako první odjel nikoli do Mariánských Lázní, ale přímo do Kynžvartu k Sedláčkovým Josef Meduna. V chatě u Sedláčkových se objevil 12. srpna 1949 a choval se jako na dovolené. Přijel svým vozem značky Aero a odpoledne odvezl Marcelu Sedláčkovou na tenis do Mariánských Lázní. Po hře následoval velkolepý tah po mariánskolázeňských nočních podnicích, ostatně Marcela Sedláčková byla těmito „společenskými akcemi” v Mariánkách pověstná. Do chaty se vrátili až ráno.

Po odpočinku vyrazili opět do Mariánských Lázní, to už bylo 13. srpna. Prý šlo jen a jen o náhodu: ve městě natrefili na Jitku Rybákovou a Hradeckou starší. Proč že přijela také matka Medunovy milenky? Přemluvit prý Medunu, aby za hranice neodcházeli, snad to není tak horké. Pokud Hradecká starší skutečně přijela jen proto, aby Medunu a takto i svou dceru odradila od úmyslu odejít „za kopečky“, nedopadla její mise dobře.

Rybáková s Hradeckou přespí v hotelu Star a druhého dne, tedy 14. srpna, je Meduna odváží na nádraží. Vidí se s nimi naposled v životě.

Milena Hradecká se objevuje v Kynžvartu 15. srpna.

Přijela vlakem do Mariánek a pak šla pěšky až k chatě Sedláčkových. „Když jsem ji (chatu) nalezla, přišel mi otevříti mně neznámý muž, kterého jsem později poznala pod jménem Kálal,“ uvedla Hradecká o pár dní později do protokolu.

Muž je v chatě sám, prý tam cosi spravuje.

Kde je Marcela Sedláčková a Meduna? V Mariánkách na tenisu, jako obvykle.

Muž má u chaty auto a nabízí Mileně Hradecké, že ji ke kurtům odveze. Jmenuje se Jaroslav Kálal a Sedláčkovy mu plně důvěřují. Kálal je však agentem Státní bezpečnosti a nejen Sedláčkovým přinese zkázu. Bez skrupulí a chladnokrevně.

Milena Hradecká je překvapena, když se od Meduny dovídá, že její matka spolu s Rybákovou odjely z Mariánských Lázní už včera. V Praze se totiž neobjevily. Tak byly asi zatčeny, míní Meduna, a má pravdu…

„Marcela hrála dále tenis, ale jen tak letmo se ptala, co se děje. Řekla jsem jí, že matka s Jitkou domů nepřijely, načež ona prohodila »no to je dobré«, a hrála dále,“ vypovídala Hradecká. „Já a Meduna jsme šli ke Kálalovi… a Meduna se mu svěřil, co je, co se stalo a zároveň mu řekl, zda-li by nás mohl ještě dnes převésti přes hranice.“

Table of Contents

Titul

Copyright

Obsah

Hranice a převaděči

Případ šelmy s dunivým hlasem

Špioni, herečky a převaděči