Titul

Martin Nekola

Operace

Kondor

LATINSKÁ AMERIKA VE SPÁRECH CIA

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Copyright

Ediční rada Edice Magnetka:

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., (FFUK, Technická univerzita Liberec)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph. D. (Univerzita Hradec Králové)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Martin Nekola, 2012

Czech edition © Nakladatelství Epocha, 2012

ISBN (e-pub) 978-80-7425-849-7

ISBN (mobi) 978-80-7425-850-3

Obsah

Titul

Copyright

Obsah

Prolog

KAPITOLA PRVNÍ

Divoký kontinent

KAPITOLA DRUHÁ

Počátek

KAPITOLA TŘETÍ

Velký bratr, CIA a pan diplomacie

KAPITOLA ČTVRTÁ

Zmizelí ve špinavé válce

KAPITOLA PÁTÁ

Domov volá

KAPITOLA ŠESTÁ

Vražedná Fáze III

KAPITOLA SEDMÁ

Nesmrtelný don Alfredo

KAPITOLA OSMÁ

Nový Kondor

Závěr

Přílohy

Bibliografie

Příloha

Tiráž

Edice Magnetka

Prolog

Je horký letní den roku 2007.

Dva muži vystupují z vozu ve čtvrti Lambare na předměstí paraguayské metropole Asunción. Jedním z nich je reportér španělské televize, druhým dr. Martín Almada. Právník, bývalý politický vězeň a světově uznávaný bojovník za lidská práva.

Podél silnice jsou rozesety nenápadné řadové domky s pečlivě střiženým živým plotem a upraveným trávníkem. Zdánlivě klidné místo. Díky komplexu budov, u kterého vozidlo zastavilo, se však tato tichá ulice stala ztělesněním krvavé historie. Oba muži vcházejí branou na dvůr a pokračují prašnou cestičkou, lemovanou rozkvetlými stromy, až k budově s nápisem Oficinas administrativas. Dvůr je plný poházeného harampádí a vraků automobilů.

„Dříve tu sídlila početná policejní posádka,“ vysvětluje dr. Almada, „a shromažďovalo se zde velké množství materiálů, které se jen náhodou podařilo nalézt. Například zde,“ ukazuje doprostřed dvora, „rostl keř a pod ním byly zahrabány pasy a jiné osobní dokumenty zhruba stovky obětí. Ve sklepě pár metrů odsud bývala mučírna osob nepohodlných režimu. Myslím, že vás ale bude zajímat hlavně pokoj v prvním patře.“ Spiklenecky se usmívá na reportéra a pobízí, aby jej následoval do útrob blízké budovy. Vycházejí po schodech do prvního podlaží, ujdou několik kroků chodbou a zastaví se u oprýskaných dřevěných dveří.

„Tak za těmito dveřmi se nacházela část dějin Latinské Ameriky,“ říká Almada a nechává zvědavě se tvářícího reportéra vejít do místnosti na druhé straně. Vrzající podlaha, pár skříní, dvě postele, noční stolek a dokořán otevřené okno. Nic neobvyklého, avšak právě zde byl v prosinci 1992 objeven tzv. archiv teroru (Archivo del Terror), statisíce stran tajných materiálů mapujících nejen činnost útvarů policie bývalého paraguayského diktátora Alfreda Stroessnera, ale především osvětlujících vznik, fungování a průběh Operace Kondor, zřejmě nejzáhadnější a nejdůmyslnější přeshraniční zpravodajsko-vojensko-policejní kampaně dvacátého století.

„Moje žena a dva blízcí spolupracovníci přišli o život, já jsem absolvoval nespočet brutálních výslechů, kterých se účastnili také vyšetřovatelé z Argentiny a Chile. Věznili mě tři roky, poté jsem v listopadu 1977 musel opustit Paraguay,“ vypráví dr. Almada, jehož přívětivý výraz chvílemi střídá smutek, a na tváři se mu zračí chmurné vzpomínky na minulost.

„Žil jsem v exilu v Paříži, kde jsem se také od zhrzené bývalé manželky jednoho ze Stroessnerových popravčích dozvěděl o existenci tohoto archivu. Jen díky ní jsme mohli odkrýt temné pozadí operace.“

Když diktátorův režim v roce 1989 padl a Martín Almada se mohl vrátit do svobodné země, neúnavně se pustil do boje za prošetření všech zločinů a spravedlivé potrestání viníků. Začal třídit stohy neuspořádaných složek, desek a šanonů, které od podlahy až ke stropu pokrývaly onu místnost na opuštěné policejní stanici. Za patnáct let usilovné práce dal za pomoci týmu historiků dohromady jen část archivu. Bázlivé mlčení o zvěrstvech bylo konečně prolomeno a hrůzná svědectví a důkazy začaly brzy vyplouvat na povrch i v okolních státech. Jak však dodává samotný objevitel záznamů o Operaci Kondor dr. Almada, „poznání celé pravdy potrvá ještě léta, možná celé generace“.

Mnoho zemí, organizací i osob se stalo v sedmdesátých a osmdesátých letech 20. století chtěnými nebo nechtěnými aktéry špinavé války. V následujících kapitolách nahlédneme pod pokličku špionáže, diverze, mučení, poprav, atentátů či únosů ve spárech Kondora, kterých se Latinská Amerika a spolu s ní i celý svět staly svědkem.

Vzhůru na bitevní pole.

Latinská Amerika, kontinent pod křídly Operace Kondor

KAPITOLA PRVNÍ

Divoký kontinent

Kondor neroztáhl křídla jen tak. Naopak, nebezpečně kroužil nad pampami a pralesy Jižní Ameriky po celá staletí. Příchod kolonizátorů z Evropy přinesl brutální útlak místního obyvatelstva a rozvrat indiánských říší.

Španělští a portugalští dobyvatelé začali bohaté území drancovat, později se k nim připojili i Francouzi, Britové a Nizozemci. Boj jihoamerických národů za nezávislost, který se pod vedením legendárního vojevůdce Simona Bolívara rozpoutal počátkem 19. století, přinesl další krveprolití a utrpení. Ani bez nenáviděných evropských utlačovatelů na kontinentu nezavládl klid. Dvě největší země, Argentina s Brazílií, soutěžily o hegemonní postavení a čas od času zaútočily na své slabší sousedy. Dlouhodobé hledání ideálního systému vlády bohužel příliš nevěstilo změny k lepšímu. Vojenská diktatura, parlamentní demokracie ani konstituční monarchie s evropským panovníkem v čele, jako v případě Mexika, kýžený efekt do Latinské Ameriky nepřinášely.

V polovině 19. století se přesto událo několik zásadních změn. Vznikly první politické strany dnešního ražení. Po vzoru anglosaského modelu se v řadě zemní ustálily dva hlavní politické směry, konzervativní, podporovaný velkostatkáři a především velmi vlivnou církví, a liberální, obecně dosahující lepších výsledků v průmyslových městech a přístavech. Především ale uvnitř společnosti vyrostla nová třída, tvořená armádou a jejími zájmovými skupinami. Ve většině zemí zůstávali vojáci pod kontrolou politiků, kteří je rádi využívali pro naplnění osobních cílů. V latinskoamerickém světě naopak silná armáda tradičně dohlížela na politiky, a nebyla-li spokojena s vývojem v zemi, generálové se nerozpakovali povolat po zuby ozbrojené jednotky z kasáren do ulic. Z řad velkostatkářské oligarchie a vysokých důstojníků pak pocházeli caudillos, vojenští diktátoři, kteří se po dvě stě let nesmazatelně zapisovali do dějin světadílu. Pohodlně upravovali podmínky k obrazu svému, tmelili vojenské funkce s civilně administrativními a posilovali kult osobnosti. Moc přebírali krutí a ještě krutější diktátoři.

Nastal také velký příliv přistěhovalců z Evropy, což kupříkladu Uruguayi nebo přímořským regionům Brazílie dodalo výrazný multikulturní ráz, patrný do současnosti. Základy moderní společnosti tak společně budovali bílí přistěhovalci, původní indiánské obyvatelstvo, bývalí otroci přivezení z Afriky a samozřejmě kreolové, potomci prvních španělských a portugalských osadníků.

Raketovým tempem rostl hospodářský význam oblasti. Spojené státy americké, které vystřídaly Velkou Británii v roli světové supervelmoci, přinesly tolik potřebný kapitál a začaly s masivní výstavbou fabrik a zpracovatelských závodů. Z rozvoje místních ekonomik se Latinská Amerika mohla těšit především v letech první světové války. Když Evropa strádala hladem, z druhé strany Atlantiku nepřetržitě proudily konvoje s životně důležitým zbožím. Postupné nakročení do soukolí světového obchodu a zvyšování produkce hospodářství však měly i své negativní stránky. Spory o některé regiony bohaté na nerostné suroviny se vyřešily teprve na bitevním poli a stály tisíce zbytečných obětí.

Válka trojí aliance (1864–1870), která zdecimovala většinu obyvatelstva rodící se Paraguaye, Pacifická válka (1879–1884) peruánsko-bolivijské koalice proti Chile o naleziště drahých kovů, občanské války v Kolumbii (1899–1902) a Brazílii (1912–1916) nebo mimořádně krvavá válka o Gran Chaco mezi Paraguayí a Bolívií (1928–1935), stejně jako například šedesát ozbrojených povstání ve Venezuele v průběhu sedmdesáti let byly krutou daní za nevídaný hospodářský pokrok.

Příležitost k dalším velkým zvratům se objevila v souvislosti s druhou světovou válkou a následným soupeřením mezi Východem a Západem. Spojené státy americké vždy reagovaly na dění v Latinské Americe přecitlivěle. Považovaly ji za výsostnou sféru vlivu a kdykoliv se obávaly ohrožení ekonomických zájmů v některé zemi na jih od svých hranic, vyslaly námořní pěchotu zjednat pořádek. Nenadálou invazi „strýčka Sama“ a palácové převraty v jeho režii zažily například Panama, Guatemala či Ekvádor. Tísnivá atmosféra studené války a vzrůstající inflace na kontinentu otvíraly dveře nejrůznějším politickým dobrodruhům a populistům. Tak se dostal k moci argentinský diktátor Juan Perón nebo prezident Brazílie s autoritářskými sklony Getulio Vargas. Kontroverzní reformy a sociální experimenty podobných vůdců vrhaly celou Jižní Ameriku do víru ještě větší nestability a společenského napětí.

Úspěšné završení revoluce Fidela Castra v Havaně v lednu 1959 bylo pro Washington šokem. Kubánské události zásadním způsobem zamíchaly kartami na celé západní polokouli. Američané se vylekali, že smršť marxistických revolucí se prožene i dalšími státy v okolí, a začali proto ještě úzkostlivěji vyhledávat spolehlivé spojence. Měli štěstí, že celá Jižní Amerika se zrovna zmítala v převratných změnách, které na vrchol vynesly autoritářské vůdce pravicového ražení, přesně dle jejich gusta. V březnu 1964 Brazílie, v září 1973 Chile a o další tři roky později Argentina zažily palácové puče v režii armády. Demokracie, svobodné volby či vláda socialistických stran se nadlouho staly pouhým zbožným přáním utiskovaných obyvatel. Nové režimy, zuřivě bojující pod patronací Washingtonu proti šíření komunismu, měly zcela jiné plány.

Kondor vzlétl.

Brazílie, pestrá země neproniknutelných pralesů a amazonských veletoků, zažila neveselé období diktatury již na přelomu třicátých a čtyřicátých let, když prezident Getulio Vargas vyhlásil koncept korporativistického státu Estado Novo, inspirovaný Salazarovým Portugalskem a Mussoliniho Itálií.

Poválečná léta pak vedle navrátivšího se demokratického zřízení přinesla nebývalý industriální rozvoj, urbanizaci a příliv zahraničních investic. Brazílie vzkvétala a mnoho politických sil toužilo stát během tohoto progresivního procesu u kormidla. Lídři největších politických stran měli pod palcem mocné odborové organizace, které zneužívali k vyvolávání masových protestů a stávek. Korupce bujela a klientelistické sítě nerušeně obtáčely veřejnou sféru. Politické elity si z hospodářského skoku udělaly velmi výnosný byznys. Avšak rostoucí kriminalita a inflace vysílaly varovný signál, že křehká konstrukce demokracie v podání prohnilých vládních struktur se nemusí dlouho udržet.

Socialistický předák João Goulart, který v září 1961 obsadil prezidentský post, se představil jako reformátor. Na brazilské poměry možná až moc velký. Zamýšlel zestátnit většinu důležitých podniků, provést pozemkovou reformu, upravit volební zákon, rovnoměrně rozložit moc mezi parlament a hlavu státu, ale především opět legalizovat komunistickou stranu a umožnit jí účastnit se volné politické soutěže. To už bylo pro konzervativní velení armády příliš. S tichou podporou katolické církve, průmyslových kruhů a především amerického prezidenta Lyndona Johnsona generálové poslední březnový den roku 1964 převzali otěže správy státu. Převrat, jenž si kladl za cíl uklidnit společenské poměry, rozbouřené vinou Goulartových reforem, a očistit veřejný sektor od korupce, se opíral o tzv. doktrínu národní bezpečnosti a rozvoje. Tato strategie pro následující období počítala s autoritářskou vládou byrokratů a vojenské junty do té doby, dokud nebude politická scéna zbavena všech nešvarů uplynulých desetiletí. Idea možná chvályhodná, prostředky už nikoliv. Brazílie zakusila dlouhotrvající výjimečný stav, cenzuru, zatýkání levicových politiků i změny ústavy. Zásah se samozřejmě nevyhnul ani tolik kritizovaným partajím. Jejich počet byl zredukován na dvě a podléhaly přísné kontrole. Odborové organizace stihl úplný zákaz.

Novému režimu se podařilo oživit makroekonomický růst a vrátit se na úroveň mimořádně plodného konce čtyřicátých let. Odvrácenou tvář představovalo okleštění občanských práv a pronásledování opozice. Není divu, že záhy začala v ilegalitě působit celá řada odbojových skupin, od ultranacionalistů po marxisty. Třeba poznamenat, že se rekrutovali především z řad studentů a mladých lidí vůbec a že zpočátku dosahovaly v boji proti diktatuře nevídaných úspěchů. Odbojáři vylupovali banky, vyhazovali do povětří armádní sklady, unesli několik západních diplomatů včetně amerického velvyslance. Vůdcem nejnebezpečnější městské guerilly byl bývalý komunista Carlos Marighela. V hospodářsky důležitém regionu Araguáia v Amazonii guerilloví bojovníci získali širokou podporu zemědělců a způsobovali sabotáže v zásobování potravinami.

Polovojenský režim, držící jednadvacet let otěže moci v Brazílii, naplánoval i několik megalomanských projektů. Pět a půl tisíce kilometrů dlouhá dálnice protínající zemi nebo obří vodní elektrárna Itaipú se měly stát nezvratným důkazem o správnosti brazilské cesty mezi velmoci. Příkopy podél této cesty se ovšem povážlivě plnily umučenými odpůrci, i s vydatným přispěním Operace Kondor.

Argentina prošla ve dvacátém století podobně bouřlivou historií jako její úhlavní brazilský sok a soused. V těžkých časech sloužila jako potravinová základna pro Evropu. Silní hráči starého kontinentu proto často a rádi zasahovali do vnitřních věcí Argentiny a financovali předvolební kampaně. Francouzský a britský kapitál spolu s početnou německou a italskou menšinou zásadně překreslovaly politickou mapu země. První svobodné volby zde proběhly v roce 1916 a vlády se ujala radikální strana, která se po další desetiletí střídala u moci s konzervativci, s krátkým intermezzem, vyplněným fašistickou vládou generála Felixe Uriburu na počátku třicátých let. Nezvladatelným politickým rejdům sem tam přistřihla křídla také armáda, než v červnu 1946 obsadil nejvyšší exekutivní funkci Juan Perón, mistr populistických slibů a hesel. Opíral se o dělnickou třídu, vyhlásil boj za ekonomickou soběstačnost a sociální spravedlnost. Davy jemu i populární první dámě Evitě Perónové aplaudovaly, státní pokladna však nenávratně směřovala k bankrotu. Perón si štědrými dávkami kupoval dělníky, indiány i prosté rolníky, ovšem stát si to jednoduše nemohl dovolit. Čím neprostupnější gloriolu kolem sebe lidový diktátor vybudoval, tím tvrdší byl zanedlouho jeho pád. V září 1955 armáda spolu s církevními kruhy a socialistickými odbory Peróna svrhla. Ještě než stačil mobilizovat armády svých stoupenců a uvrhnout Argentinu do občanské války, byl Perón vyštván do paraguayského exilu. Nevybíravé skoncování s peronismem, jenž přes všechny nedokonalosti poskytl nejchudším alespoň základní jistoty, zanechalo v argentinské společnosti hluboké zákopy.

Snaha vojensko-úřednických vlád vybrodit se ven z astronomického zadlužení cestou drastických úspor a půjček od Mezinárodního měnového fondu narážela na odpor veřejnosti. Buenos Aires ani dalším městům se nevyhnuly masové demonstrace studentů a odborů. V téměř milionové Cordóbě v samotném srdci Argentiny dokonce v květnu 1969 protestující přemohli pořádkové síly a město na více než týden ovládli. Ozbrojené levicové brigády Montoneros, jejichž název byl odvozen z tradice slavných jezdeckých eskadron argentinských vlastenců, bojujících v 19. století za nezávislost, organizovaly atentáty na vládní cíle, unesly a popravily také bývalého prezidenta Pedra Aramburu. Počátkem sedmdesátých let lokální srážky vyústily v otevřený střet všech proti všem. Radikálové napadali umírněné, vojáci stříleli do demonstrujících studentů a popravovali politické vězně. Juan Perón, toho času žijící v Evropě, posílal socialistickým stoupencům na dálku instrukce, jak téměř po dvou desetiletích zajistit v Argentině jeho triumfální návrat k moci. Generálové, kteří fakticky kontrolovali zemi a svrhávali dle potřeby své loutky v prezidentském paláci, čelili neúnosnému tlaku ze všech stran. Z obavy před další eskalací násilí raději povolili konání demokratických voleb v září 1973. Jako vítěz z nich vyšel Perón. Návrat se vydařil na výbornou. Staronový prezident přislíbil zklidnění poměrů a odsoudil radikální revolucionáře. Ještě než mohl s plnou parádou zahájit druhý pokus na vybudování sociálního smíru ve vlasti, zasáhl osud.

V pondělí 1. července 1974 Perón zemřel na infarkt.

Do úřadu byla dotlačena Perónova třetí žena Isabela, která se sice těšila sympatiím veřejnosti, avšak naprosto nezvládala úkol čelit hospodářské krizi a násilným excesům levicových i pravicových radikálů. Na pokraji totálního chaosu vzala věci do rukou armáda. V listopadu 1974 vyhlásila výjimečný stav, v březnu 1976 se pak definitivně zbavila prezidentky a obnovila vládu vojenské junty. Triumvirát složený z velitelů pozemních, námořních a leteckých sil, generála Jorge Rafaela Videly, admirála Emilia Massery a generála Orlanda Ramóna Agostiho, zavedl nevídané represe a špinavou válku (la guerra sucía) proti vlastnímu obyvatelstvu. Operace Kondor byla jedním z mnoha prostředků teroru.

Vývoj Bolívie fatálně ovlivnila sedmiletá válka (1928–1935) s Paraguayí o území Gran Chaco, bohaté na nerostné suroviny. Ač početně silnější a lépe vyzbrojená, překvapivě vyšla z konfliktu jako poražená. Břemeno ponižující prohry, vydlážděné navíc 80 000 civilních obětí, s sebou bolivijská společnost nesla dlouhé roky. Došlo k významným posunům politického života, neb tradičním stranám byla připisována vina za rozpoutání války i následný debakl. Proti centrální vládě se bouřili také andští indiáni, z jejichž řad pocházela většina padlých vojáků v barvách Bolívie. V Chaku panují nesnesitelné tropické podmínky a právě indiány původem z náhorních plošin, zvyklé na zcela jiné klima, po tisícovkách kosila malárie a horečka.

Uklidnění situace vyžadovalo vládu silné ruky. O to se postaral Germán Busch Becerra, mladý plukovník, jenž v květnu 1936 provedl převrat a tři roky ovládal zemi s pomocí vojensko-civilní junty. Vypořádal se s odbory, stávkujícími horníky i marxisty, a mohl se zařadit do zástupu caudillos, kteří rozprášili opozici a nikým neohrožováni mohli autoritářsky vést svůj poslušný národ do světlých zítřků. Jenže nezařadil. Busch trpěl depresemi a v srpnu 1939 spáchal sebevraždu. Na vrchol se začaly drát nové síly, včetně extremistického levicového Hnutí za národní revoluci. Během druhé světové války se pokusil učinit přítrž radikalizaci politického napětí další voják, major Gualberto Villarroel López. Experimentální reformista, přítel amerických těžařských koncernů, který chtěl navázat na Buschův odkaz. Ani on se však neohřál na výsluní dlouho. Rozběsněný dav vtrhl 21. července 1946 do prezidentského sídla Palacio Quemado v centru La Pazu, Villarroela zlynčoval a zohyzděnou mrtvolu pověsil na lampu na blízkém náměstí. Ani druhý pokus o postrčení izolované Bolívie kupředu a eliminaci socialistického nebezpečí za dohledu armády tedy nevyšel.

Roztříštěné politické síly se v roce 1951 dohodly na pořádání svobodných voleb, avšak představení, které se na bolivijském jevišti rozehrálo, poklidný demokratizační proces příliš nepřipomínalo. Provázelo je časté střídání levicových kabinetů, revoluční marxistické bojůvky řádící na venkově, krvavé střety s armádou kvůli pozemkovým reformám a znárodňování cínových dolů. Vůdčí postavou vládnoucí levice byl dvojnásobný prezident Angel Víctor Paz Estenssoro. Aby ukonejšil nespokojenou armádu a zajistil si třetí funkční období v úřadu, vybral za svého viceprezidenta velitele letectva René Barrientose. Klika v uniformách ovšem měla zcela jiné záměry a v listopadu 1964 provedla puč. Novou hlavou státu se stal sám Barrientos a obnovil tradici vojenských prezidentů.

Husarský kousek se nové vládě podařil 7. října 1967, když byla zlikvidována partyzánská skupina dlouho působící na území Bolívie, vedená proslulým revolucionářem Ernstem „Che“ Guevarou. Pro odpor obyvatelstva i rozepře uvnitř velení armády se další modernizace země zadrhla až do dalšího puče v srpnu 1971. Vedl jej proamerický plukovník Hugo Banzer Suárez, absolvent nechvalně proslulé School of Americas, „školy diktátorů“, v níž instruktoři z Washingtonu vysvětlovali jihoamerickým kolegům, jak eliminovat komunistické nebezpečí. Banzer po převzetí moci šikovně spojil armádní establishment s tvrdými kapitalistickými technokraty a vybudoval z dnešního pohledu asi nejpravicovější režim, jaký Bolívie poznala. Osekal pravomoci politických stran, vyhnal socialistické populisty. Vše vsadil na ekonomickou kartu, s cenzurou tisku, represí odpůrců a zakonzervováním politického života, na němž měla právo participovat pouze vybraná bezzubá opozice, si naopak hlavu příliš nelámal. Přivábil znovu zahraniční investory, dříve znárodněným monopolům pod americkou kontrolou vyplatil tučnou náhradu. Aby na venkově minimalizoval nebezpečí komunistických agitátorů, vzkřísil Banzer koncept vojensko-rolnického paktu. Armáda se zapojovala do civilních aktivit, pomáhala při výstavbě bytů pro chudé, škol a nemocnic, přesto diktátorovu sedmiletou vládu zpestřovaly četné nepokoje horníků a celkem třináct neúspěšných pokusů o převrat. Banzer tušil, že jeho pozice je vratká a že duch Che Guevary bude bolivijským marxistům dodávat sílu, aby v nepřístupných horských oblastech nadále budovali partyzánské oddíly a pokusili se jej s kubánskou a venezuelskou finanční podporou svrhnout. Pro likvidaci takového nebezpečí Banzer rovněž potřeboval mezinárodní zajištění. Operace Kondor, jež vedle mnoha dalších lákavých prémií nabízela i vzájemnou výpomoc při bojích s guerillou, byla pro diktátora v La Pazu darem z nebes. Potřeba koordinace protipartyzánské taktiky přimknula Bolívii těsněji k Brazílii a narovnala i její vztahy s Chile, které se kvůli územním rozepřím nacházely dlouhodobě na bodu mrazu.

Do dvacátých let 20. století diktovali směřování hornatého Chile, táhnoucího se od severu k jihu úzkým územním pásem o délce téměř čtyř tisíc tří set kilometrů, bohatí oligarchové a velkostatkáři. Po období vojenských vlád se po druhé světové válce zformovaly tři hlavní politické proudy: konzervativně-liberální, socialisticko-komunistický a křesťansko-demokratický. Jejich reprezentanti spolu soupeřili o přízeň voličů. Beze zbraní a o poznání civilizovaněji než kdekoliv v sousedství.

V ostře sledovaných prezidentských volbách na podzim 1964 zvítězil kandidát křesťanských demokratů Eduardo Frei Montalva, který s velkým náskokem porazil socialistu Salvadora Allendeho. Mnozí se domnívali, že Freiovo zvolení znamená symbolické završení, alespoň ve srovnání s okolními státy, poklidného politického vývoje. Kultivovaně vystupující právník krátce po nástupu do funkce absolvoval velké turné po evropských a jihoamerických státech, zajistil si podporu velmocí a podepsal za Chile důležité obchodní dohody. Na domácí scéně prosadil dlouho odkládanou pozemkovou reformu, rozšířil volební právo, zahájil výstavbu desetitisíců nových bytů, modernizaci školství i zdravotnictví. Výrazně ale také zvýšil daně a neubránil se okatým populistickým krokům, čímž postupně ztrácel sympatie spojenců z armády a pravicových obchodních kruhů. Jako rozhodnou reakci na kubánskou revoluci, jejíž stoupenci rozhazovali sítě po celé západní hemisféře, Frei přišel s projektem „národní revoluce“. Měla občanům zajistit blahobyt a uchránit je před zhoubnými cizáckými vlivy, míněno především před komunismem. Chile skutečně mělo mnoho předpokladů, aby se stalo symbolem vlastní cesty za úspěchem. Relativně stabilní politické klima, fungující parlamentarismus, většinu bílého obyvatelstva evropského původu, a tím pádem minimální riziko etnických nepokojů. Frei dal Chilanům okusit všech plodů demokracie západního střihu a očekával, že se křesťanským demokratům odmění voličskou důvěrou a nechají je řídit zemi i v dalším čtyřletí, nutném pro dokončení všech zahájených reforem.

Jenže volby v říjnu 1970 s těsným náskokem vyhrál blok Lidové jednoty tvořený socialisty a komunisty v čele s trojnásobným prezidentským kandidátem Salvadorem Allendem. Napočtvrté se známý marxistický intelektuál dočkal. Nastupující prezident opět strhl řízení státu na opačnou stranu než jeho předchůdce. V Allendeho případě ostře doleva, za hlasitého aplausu dělníků a nejchudších vrstev a zemí sovětského bloku.

Znárodnění měděných dolů a další zásahy do soukromého vlastnictví notně podráždily Spojené státy americké. Američané pozastavili hospodářskou pomoc pro Chile, zmrazili krátkodobé úvěry a přistoupili k dalším sankcím, jež socialistické vládě způsobily vážné potíže v zásobování pohonnými hmotami a potravinami. Proti Allendemu se postavil parlament i dosud neutrální armáda. Někteří proameričtí důstojníci plánovali již letech 1971–1972 několik protivládních spiknutí, k nimž z nejrůznějších důvodů nedošlo, avšak jakmile odpor armády vůči prezidentovi zaštítil i velitel ozbrojených sil, generál Augusto Pinochet Ugarte, dosud nejvěrnější Allendeho spojenec, bylo rozhodnuto.

Vojáci svrhli 11. září 1973 Allendeho kabinet Lidové jednoty a sami se ujali vlády. Prezident padl během urputných bojů v bombardovaném paláci. Místo původně plánovaného kolektivního vedení junty se do čela státu postavil generál Pinochet. Vyhlásil otevřenou válku marxismu a nemilosrdně se pustil do četných řad příznivců Salvadora Allendeho, který se rázem zařadil mezi mučedníky světové levice. Vojenská diktatura s pomocí amerických poradců vybudovala zvláštní represivní instituci pro zastrašování a eliminaci odpůrců nových pořádků, obávanou tajnou policii DINA (Dirección de la Inteligencia Nacional). Teror a zvěrstva, která měla na svědomí, jakoby vymazaly předchozí poklidný vývoj Chile a zbavily je nálepky civilizované země. Osm tisíc příslušníků DINA vymýšlelo stále důmyslnější formy útlaku, až oslovili partnerské zpravodajské služby s nabídkou intenzivní spolupráce a výměny informací o chilských disidentech. Tak vznikl Kondor, původně jeden z mnoha způsobů, jak posílit Pinochetův režim, který se však zanedlouho rozrostl v obludný kolos s celokontinentálním dosahem.

Paraguayskou cestu ke Kondoru je třeba sledovat od dávného středověku. První španělská osada na místě dnešní metropole Asunción vznikla již roku 1537. Izolované území obehnané deštnými pralesy a veletokem Paraná, mimo hlavní obchodní trasy i zájem světa, spravovali tvrdou rukou bílí místokrálové a jezuitský řád, v jehož řadách působil i český misionář Tadeáš Enis († 1769). I po vyhlášení nezávislosti v roce 1811 zůstala Paraguay vůbec nejzaostalejší zemí Jižní Ameriky a diktátorský způsob vlády zakořenil hluboko do politického vývoje. V letech 1814–1870 se postupně ujali vlády tři despotové, José Gaspar Rodríguez de Francia, nazývající sám sebe „tvůrcem Paraguaye“, Antonio López a Francisco Solana López. Ve dvacátém století následovala plejáda dalších.

Místní diktátoři, trpící komplexem z nedůležitosti a zastrčenosti země, zabředli do dvou mimořádně krvavých konfliktů. Tzv. Válka trojí aliance v letech 1864–1870, kterou Paraguay vedla proti Argentině, Brazílii a Uruguayi, stála životy až 300 000 Paraguayců (z tehdejšího celkového počtu obyvatel zhruba 560 000) a v již zmíněné úmorné válce o Chaco pak Paraguay přišla o většinu mužské populace v produktivním věku. Šlo o katastrofu, která politický vývoj nasměrovala o desetiletí vzad. Místo očekávaného zvýšení sebevědomí a národní hrdosti v Paraguaycích ještě prohloubila tradiční xenofobii, uzavřenost a odpor vůči cizím vlivům. Masy i přes tyto neblahé zkušenosti znovu volaly po silném vůdci. V roce 1954 se jej dočkaly v osobě dosavadního generála a ministra války Alfredo Stroessnera, který rázně ukončil období nestability a třenic ve vládnoucí radikálně nacionalistické straně Colorado a vojenským pučem dosadil sám sebe do čela státu. Fanatický antikomunismus, vůdcovský princip a Colorado, zasahující do všech sfér veřejného života, se staly paraguayskou realitou na příštích pětatřicet let.

Čtyřmilionový národ bedlivě kontrolovala dvacetitisícová armáda a padesátitisícové policejní složky. Půl milionu Paraguayců raději zvolilo život v emigraci, než aby se smířilo s fašizoidní Stroessnerovou tyranií. Většina obyvatel se buď přizpůsobila, nebo se pustila do marného boje s utlačovateli v uniformách. Koncem roku 1974 úřady u hranic s Argentinou zatkly dva tisíce lidí a obvinily je z příslušnosti ke komunistické guerille. Domnělí vůdci skupiny byli popraveni okamžitě, další umírali během bestiálních policejních výslechů. Hodí se připomenout, že Stroessnerovi vyšetřovatelé se nezřídka rekrutovali i z řad uprchlých nacistických válečných zločinců.

„Don Alfredo“ se rád chlubil svým efektním systémem vojensko-policejních represí. Věděl, že přes těžko uhlídatelné hranice s Brazílií a Argentinou čile proudí dodávky zbraní partyzánům a usiloval proto o intenzivnější mezinárodní spolupráci s potíráním těchto aktivit. Na uzavřených jednáních jihoamerických tajných služeb v listopadu 1975 paraguayští emisaři předávali Stroessnerovým jménem své bohaté zkušenosti ostatním kolegům a výraznou měrou se zasadili o finální podobu Operace Kondor.

Uruguay se dočkala vpádu Evropanů poměrně pozdě. Pobřeží kolem Montevidea bylo kolonizováno až v roce 1726, neboť předchozí snahy Španělů a Portugalců proniknout do vnitrozemí narážely na neprostupný terén a houževnatý odpor místních indiánských kmenů. Když Španělé po dlouhých desetiletích Uruguay konečně ovládli, vytvořili z ní strategickou dopravní tepnu. Budovali zde moderní přístavy, přiváželi bílé osadníky, což zemi dodalo progresivní evropský ráz. Uruguay měla po vyhlášení nezávislosti v roce 1825 poměrně dobře našlápnuto do příštích let. Jak se brzy ukázalo, ani relativní prosperita ji neuchránila od vlny násilí. Přílišná moc byznysu a vměšování cizích států rozpoutaly občanskou válku v letech 1839–1851. Komplikovaná poválečná doba přivedla nadlouho k moci vojenské režimy. Až v roce 1903 se správy země chopily civilní vlády. Populární prezident José Batlle y Ordón prosadil reformu volebního systému, odluku státu od církve a Uruguay konečně nastartovala kýžené dlouhotrvající období ekonomické prosperity, přerušené jen recesí ve třicátých a čtyřicátých letech. Lichotivé přízvisko „Švýcarsko Latinské Ameriky“ Uruguayi zůstalo ještě v dobách, kdy realita už zdaleka nebyla tak růžová. Tváří v tvář ekonomickým potížím musel stát sáhnout lidem do sociálních jistot a tvrdě zasahovat proti nepokojům a stávkám, aby zachoval chod klíčových podniků a zabránil úplnému rozkladu hospodářství. Akce logicky vyvolala reakci a po celé Uruguayi se rozšířily podzemní odbojové skupiny. K nejpočetnějším patřila městská guerilla Tupamaros – Hnutí národního osvobození. Prvními ozbrojenými akcemi na sebe upozornili v roce 1963, vrchol zaznamenali o sedm let později, kdy vedle vykrádání bank, osvobozování vězňů a nesčetných sabotáží a útoků na vládní a vojenské cíle také unesli britského velvyslance a několik amerických bezpečnostních poradců. V milionovém Montevideu působily na vrcholu zhruba tři tisíce Tupamaros, důmyslně organizovaných v malých buňkách a operujících s pomocí konspiračních bytů, základen a skladů zbraní. Autoritářští prezidenti Jorge Pacheco Areco a po něm Juan María Bordaberry se potýkali s vážnými vnitrostátními problémy, jejichž řešení viděli v dalším oklešťování občanských svobod. Bordaberry se do čela státu dostal po zjevných volebních machinacích v únoru 1972 a téměř okamžitě vyhlásil stanné právo. Díky intenzivním silničním kontrolám, policejním raziím a masovému zatýkání se činnost protistátních živlů podařilo postupně utlumit. Akce vyčerpaných Tupamaros přesto Bordaberrymu ještě poskytly vhodnou záminku, aby 25. června 1973 s pomocí armády rozpustil parlament a začal vládnout jen prostřednictvím tzv. státní rady a prezidentských dekretů.

Uruguay znala řádění eskader smrti a severoamerický dohled nad výcvikem pořádkových sil a tajné policie SID (Servicio de Información y Defensa) již na počátku sedmdesátých let, až po nástupu Bordaberryho se vnitřní válce dostalo legislativního krytí. Vznikl dokonce koordinační orgán tajné policie pro podvratné operace, OCOA (Organismo Coordinador de Operaciones Antisubversivas), jakýsi ústřední mozek teroru. Uruguayci se jali předávat své bohaté zkušenosti s fungováním represivní mašinérie okolním státům a iniciovali první tajné dohody s Argentinou a Chile o likvidaci nepohodlných osob. Za souhlasu argentinských orgánů si například uruguayská popravčí četa v únoru 1974 v tichosti zajela do Buenos Aires zlikvidovat několik odpůrců režimu i s rodinami. Operace Kondor žila svým životem již rok před oficiálním zahájením.

Kondor u původní šestice členů z roku 1975 splnil nadmíru očekávání. S finančním a diplomatickým krytím z Washingtonu přesáhly podvratné akce hranice Jižní Ameriky a přesunuly se i do Evropy. V roce 1978 přistoupily k Operaci Kondor další dva státy, Ekvádor a Peru, zmítané boji autoritářského armádního vedení s levicovými povstalci.