Náš mlčící voják

Mne nesmíš se ptát, jak bylo mi.

Mysli si třeba, jak ten čas spěl,

že jsem to všechno zapomněl,

to září, ten říjen. Že v sobě mám hrob

a nad ním ani ta vrba už nešumí.

Mysli si všechno a nic. Já mlčím dál.

Tu svou řeč si najdu zas, a to mi věř,

až znovu rozkvete železný keř.

Jenom z úst nevypusť, že jsem se bál.

Patroni čeští, stál jsem tam? Stál!

Fráňa Šrámek

Titul

Robert Kvaček

Poslední

den

Ukážka z elektronickej knihy

MNICHOV – PRAHA, KONEC ZÁŘÍ 1938

Copyright

Ediční rada Edice Magnetka:

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., (FFUK, Technická univerzita Liberec)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph. D. (Univerzita Hradec Králové)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Robert Kvaček, 2012 (2011)

Published by Nakladatelství Epocha s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-823-7 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-824-4 (mobi)

Obsah

Náš mlčící voják

Titul

Copyright

Obsah

Poslední den

Příjezdy

Směr útoku – Československo

Podmínka

Nebyl To Výlet

Zprávy pro Prahu

Jak zajistit obranu

Příkaz – nedohodnout se

Daladier a ti druzí

Těžká mise

Oslabený spojenec

Zlá zpráva z Paříže

Lord v Praze

Tajná schůzka

Norimberská řeč

Plán Z

Ultimátum

Téměř roztržka

Mobilizace

Prezident a vyslanec

Londýnská porada

Scéna plná křiku

Hitler kontra Beneš

Zármutek a lítost

Chtiví sousedé

Nepodařená přehlídka

Zase dopisy

Ve hře je duce

V říšském kancléřství

Nadšená sněmovna

Oddechnutí

Bez Moskvy

V Berlíně

Stojím stráž

Velmi přísně tajné

Noční ohně

Apely na Západ

Hlas vojáků

Hlas politika

Konference začala

Internovaní Češi

Druhé dějství

Hotovo

Rozsudek

Deprese

Nadbytečná otázka

Ničivé alternativy

Vojenský rozbor

Protesty

Ústup

Po nás jiní

Návraty

Poslední hodiny

Radost a slzy

Přílohy

Záznam o poradě Konrada Henleina a Karla Hermanna Franka u Adolfa Hitlera 28. března 1938

Manifest Věrni zůstaneme

Záznam prezidenta dr. Edvarda Beneše o zákroku britského a francouzského vyslance v noci 21. září 1938

Karel Čapek, Modlitba tohoto večera

Jan Masaryk, vyslanec Československé republiky v Londýně britskému ministerskému předsedovi Nevillu Chamberlainovi 25. září 1938

Z projevu říšského kancléře Adolfa Hitlera 26. září 1938

Zpráva Vojtěcha Mastného, vyslance Československé republiky v Berlíně, o průběhu mnichovské konference

Mnichovská dohoda

Protokol o mimořádné schůzi vlády za účasti prezidenta republiky a náčelníka hlavního štábu generála Ludvíka Krejčího

Anglický novinář o pražském 30. září 1938

Rozhlasový projev prezidenta Edvarda Beneše, jímž se 5. října 1938 loučil s českou veřejností

Karel Čapek, Na břehu dnů

O autorovi

Obrazová příloha

Mnichovská dohoda

Tiráž

Nakladatelství Epocha

Poslední den

V historii nemusí den trvat vždy přesných čtyřiadvacet hodin. Ten, který uzavíral život prvního československého státu, byl vlastně tragickou skladbou více dnů. Vrcholily 29. září 1938 v Mnichově a končily o několik desítek hodin později v Praze. Toto je jejich příběh, vlastně jen některé jeho podstatné děje. Vyústily v poslední den před dvaceti lety vytvořeného Československa.

Příjezdy

První přijel ve čtvrtek 29. září 1938 do Mnichova Adolf Hitler. Strávil ve zvláštním vlaku z Berlína skoro celou noc a ráno před osmou ho přivítali na mnichovském hlavním nádraží. Zdržel se tu jen necelou čtvrthodinu a pokračoval směrem na Kufstein, kde se měl setkat s Benitem Mussolinim. Ten také prožil noc ve vlaku, byla docela příjemná, zbyl mu čas na zábavu s doprovodem i na spánek. Hranice duce přejel po šesté na Brenneru, pozdravil se tu s Hitlerovým náměstkem Rudolfem Hessem a spolu pak vjeli do Kufsteinu. Hitler už čekal.

Všichni pak přesedli do Hitlerova vlaku. Cesta do Mnichova trvala přes hodinu. Hitler ji využil k výkladu o válce – kdyby se situace zkomplikovala. Přesvědčoval – i sebe –, že boj by byl krátký, protože Francie do něho vůbec nevstoupí, anebo se k němu odhodlá příliš pozdě. Na mapě Mussolinimu ukázal, co bude od Československa požadovat. Doplnil tím návrh, který Němci už ducemu předali, aby ho jako „zprostředkovatelský“ předložil konferenci. Mussolini ho okamžitě přijal za svůj; lichotilo mu, že byl povýšen do postavení autora a že mnichovská konference vůbec posílí pozici Itálie.

Hitler si chystal dílčí vítězství, které mu mělo posloužit k válce na západě proti Francii. Myslel na ni i v této chvíli, ač se měl zanedlouho setkat s francouzským ministerským předsedou Daladierem. I Mussoliniho to překvapilo. „Československo musím v této podobě zlikvidovat,“ uvažoval Hitler nahlas. „Poutá mých čtyřicet divizí a váže mi ruce vůči Francii. Až bude vypadat tak, jak chci, postačí na to, aby bylo udržováno v šachu, dvanáct divizí.“

Do války se Západem se ostatně jednou pustí oba, Německo i Itálie – pokračoval Hitler. „Přijde den, kdy se budeme muset bít společně proti Anglii a Francii. Je důležité, aby se to stalo do té doby, dokud v čele našich zemí stojíte vy, duce, a já, a dokud jsme mladí a v plné síle.“

Mussolini namítl, že úspěšná konference učiní teď válku zbytečnou. „Musí ale proběhnout rychle, bez diplomatických tahanic a s okamžitým výsledkem,“ zdůraznil Hitler.

Po jedenácté projeli Mussolini a Hitler přeplněnými mnichovskými ulicemi. Nacistický führer se zastavil ve svém soukromém bytě v ulici Prince-regenta, duce se ubytoval v Paláci prince Karla, kde bydlel už před rokem, za první návštěvy v Německu. Sotva si trochu odpočinul, ohlásil se Hitler. Chtěl jen mít jistotu, že Mussolini plně rozumí úloze, kterou mu německá diplomacie svěřila.

Mezitím už na letišti Oberwiesenfeld přistál dvoumotorový Bloch–220 s francouzským ministerským předsedou Edouardem Daladierem. Z pařížského letiště Le Bourget mu cesta trvala dvě a půl hodiny. Daladier ji celou strávil rozhovory se svými poradci. Byl neklidný a nejistý, více poslouchal, než mluvil, chtěl hlavně slyšet, že letí do Mnichova právem.

„Žádnou válku, jen žádnou válku!“ loučil se s ním generál Joseph Vuillemin, který se dal před měsícem v Německu přesvědčit, že Göringově Luftwaffe nikdo neodolá. Netušil, že na různých letištích viděl zčásti stále stejné stroje, které tam vždy rychle dopravili.

„Přivezte mír!“ žádal Daladiera také ministr zahraničí Georges Bonnet, jenž už dlouho prosazoval dohodu s Německem „za každou cenu“. Zaplatilo by ji hlavně Československo.

Daladier vypadal stále nejistě, jistá tělnatost nebyla znamením síly. Oblečen byl pečlivě, dojem tím ale udělat nemohl. Zatím si nedovedl představit, jaké bude s Hitlerem a Mussolinim jednání. Chamberlain se aspoň „znal“ s německým kancléřem, pro Daladiera byli Hitler a Mussolini novými partnery. Před konferencí se s Chamberlainem nesetkal, ani jeden nepovažoval za nutné se předem domluvit. Hitler a Mussolini si na společné cestě Německem aspoň potvrdili, že se respektují a vědí, čeho na konferenci dosáhnout.

Britský ministerský předseda Neville Chamberlain nastoupil do svého stříbrného lockheadu o něco dříve než Daladier, ale do Mnichova přiletěl půl hodiny po Francouzích. S Londýnem se rozloučil v příjemné náladě. Zástupy na letišti ho radostně zdravily. „Díky bohu za Chamberlaina!“ zavolal někdo z davu a hned se přidali další. Bylo tu také plno ministrů a každý chtěl být s premiérem vyfotografován.

Novinářům připomínal premiér svou podobou supa. Poněkud mu křivdili, v hubené tváři byly zajímavé pronikavé oči, které se dívaly pátravě a měřily lidi. K rovné štíhlé postavě byla Chamberlainova hlava poněkud malá. Premiér se oblékal vybraně, i když poněkud staromódně. K němu se to hodilo. Evropské noviny byly plné jeho slovních portrétů. Připisovalo se mu pevné zdraví, o něž se prý vytrvalou péčí zasloužila jeho žena. Ve skutečnosti už zřejmě v jeho těle začínal bujet zhoubný nádor. Mohlo to způsobit kouření dýmky, i když nijak náruživé. Vášnivější než kuřák byl Chamberlain rybář, dokonce předsedal lososovému a pstruhovému klubu. Hlas měl drsný a slovní zásobu nijak rozsáhlou. Nepěstoval ji, byl přesvědčen, že mu postačuje.

Před vstupem do letadla Chamberlain ještě krátce promluvil: „Když jsem byl chlapec, říkával jsem si: nepodaří-li se ti něco hned, pokoušej se o to stále znovu a znovu! To dělám i nyní. Doufám, že po návratu budu moci říci jako Hotspur v Jindřichovi IV.: ‚Z této kopřivy nebezpečí si utrhneme květ – bezpečnost.‘“ Nebyl to právě vhodný citát. Ten, kdo ho pro Chamberlaina vybíral, zapomněl asi dočíst, co Shakespearův Hotspur říká dále: „Věc, kterou podnikáte, je nebezpečná, přátelé, které uvádíte, jsou nespolehliví; sám čas je volen nevhodně, a celá vaše kombinace příliš lehká, aby vyvážila tak velký odpor.“

Oba premiéry uvítal v Mnichově německý ministr zahraničí Joachim Ribbentrop. Chamberlaina dobře znal – Ribbentrop byl ještě před půl rokem velvyslancem v Anglii – Daladiera uviděl tak zblízka poprvé. Ribbentrop přišel v civilu, ač by byl raději oblékl uniformu. Předevčírem mu zase jednu došili, byla určena pro válku, kdyby se Hitler pro ni přece jen rozhodl.

Daladier zamířil do hotelu Vierjahreszeiten, kde připravili Francouzům deset pokojů. Pro Brity byl určen hotel Regina, který patřil k nejpohodlnějším v Evropě. Chamberlain měl na mnichovském letišti malou „nehodu“: zapomněl si tu svůj známý deštník, s ním se vydával nejen do londýnských ulic, ale také na cesty do Německa. Poslali ho za ním do hotelu. Vůbec to nepovažoval za špatné znamení, byl si jist, že tentokráte se s Hitlerem zcela dohodne.

Směr útoku – Československo

Ještě včera, a vlastně už od léta 1938 vypadala politická situace v Evropě na válku. Mohl ji zahájit přepad Československa Německem. V plánech ho ostatně v Berlíně chystali delší dobu.

I nepochybné historické údaje se mohou časem ukázat spornými nebo nejednoznačnými. Otazník můžeme dnes připsat i k názoru, že plánování německé války proti Československu začalo v polovině roku 1937. Přitom se objevuje v naprosté většině literatury zabývající se Hitlerovou válkou. Opírá se o směrnici pro jednotnou válečnou přípravu z 24. června 1937, která uvažovala o preventivním přepadu československého státu jako o jedné z možných bojových operací německé armády. Československo tu dostalo krycí název Grün (Zelený)– jméno barvy naděje a života, příjemné pro oči a duši. Tady znamenalo zkázu a zničení.

„Zelené soustředění“ – jak tvůrci plánu šifrovali „válku na dvou frontách s těžištěm na jihovýchodě“ – chystalo totiž zahájení boje s antiněmeckou koalicí útokem na Československo: „Cílem je strategický přepad Československa, soustavně připravený již v míru, který se neočekávaným útokem zmocní jeho opevnění, přibije k zemi a zničí jeho armádu, dokud nebude ještě zmobilizována, v krátké době se zmocní Československa. Využije při tom jeho národnostní různorodosti.“

Tato směrnice nebyla však prvním koketováním německého ministerstva vojenství s myšlenkou na válku s Československem. Jeho začátky jsou staršího data. Z různých nepřímých dokladů můžeme právem usuzovat, že pokyny z června 1937 nahradily obdobný dokument z předcházejícího roku. Nezachoval se, a tak jeho podobu neznáme. Autoři v něm jistě „nezapomněli“ na Československo, možná že už tehdy bylo cílem „zeleného soustředění“. Již v květnu 1935 vypracovali přece operační studii pro válku s ním – dali jí jméno Schulung (Cvičení). Naskicovali si v ní, jak rychle a úspěšně československý stát vyřídit. Vždycky ho považovali za protivníka, který by měl být sražen ještě před „velkou válkou“, a tak jej určili za první cíl útočného úderu své armády.

Přál si to sám Hitler a generálové mu vyhověli. Měli s ním o tom v listopadu 1937 zvláštní poradu, která se ale příliš nepovedla. Neshodli se v hodnocení podmínek pro válku s Československem. Hitler je považoval za politicky příznivé, generálové se obávali vzniku evropské války, v níž by Německo neobstálo. Brzy po poradě však ministr vojenství Werner von Blomberg pochopil, co od něj Hitler očekává. V žádném případě se s ním nechtěl dostat do vážnějšího sporu, před čtyřmi lety mu přece pomohl k vládě nad Německem. Získal za to vysoký úřad, v němž se mu velmi zalíbilo. Dal proto příkaz zpracovat novou variantu „Případu Zelený“.

Její nejdůležitější část tvořily přílohy, které měnily a doplňovaly červnovou směrnici. Úder proti Československu si v prosinci 1937 představovalo německé velení takto: „Jakmile Německo dosáhne ve všech směrech válečné připravenosti, vznikne vojenský předpoklad dovést k vítěznému konci útok na Československo a tím vyřešit problém prostoru, a to i tehdy, když proti nám vystoupí nějaká velmoc … Jestli se politická situace nevyvine v náš prospěch, nebo se bude vyvíjet pomalu, pak musí být realizace případu Zelený o několik let odložena.“ Příznivé podmínky měl vytvořit nezájem Británie o střední Evropu a její nechuť zúčastnit se širší války, popřípadě také „zaneprázdnění“ Francie soubojem s Itálií o Středomoří.

Ani tento dokument tedy nevyvrátil jisté pochybnosti o velkém střetnutí. Najdeme v něm i sporné oceňování některých protivníků – na omyly přišlo pak německé velení pozdě, až po letech, kdy už se jeho válka hroutila k hořkému pádu. Úspěšný útok na Československo vyžadoval podle něho – a ostatně i podle Hitlera – mezinárodní izolaci tohoto státu.

Podmínka

V březnu 1938 se Třetí říše rozšířila o Rakousko, aniž Evropa proti tomuto nebezpečnému zchudnutí něco podnikla. Pár týdnů po anšlusu se už dlouhodobý tlak Berlína na Československo změnil v soustavnou politickou a propagandistickou kampaň, která připomínala přípravu na válku. Po polovině května se zdálo, že do plné šedi oblečený wehrmacht se dá opravdu na pochod. Z mezinárodního napětí však ještě neuhodilo: Německo zatím nezamýšlelo zaútočit, jen vystupňovalo – také za pomoci Henleinovy Sudetoněmecké strany – válku nervů. Československo se jí nezaleklo, posílilo svou armádu a dalo najevo, že nemíní nečinně sdílet osud Rakouska. Spoléhalo při tom i na pomoc svých spojenců.

Hitler reagoval pobouřeně. „Je mým nezvratným rozhodnutím zničit v blízké budoucnosti Československo vojenskou akcí,“ vepsal do úvodu nové směrnice pro válku s Československem z 30. května 1938. Jeho jednoznačnost však byla absolutní jen zdánlivě. O několik týdnů později dostala podmínku: „Chci se rozhodnout k akci proti Československu jen tehdy,“ psal Hitler ve válečné úvaze z 18. června 1938, „budu-li pevně přesvědčen, že Francie do toho nepůjde, a proto také Anglie nebude intervenovat.“ Německo se většího evropského konfliktu obávalo.

Německé velení, včetně zpravodajské služby, však stále pracovalo na variantách dobytí Československa zvenčí i zevnitř. Tak vznikl i scénář, v němž se počítalo s diverzními jednotkami „K“ (Kriegsorganisation), které by vytvářeli sudetští Němci. Někteří se už k tomu cvičili v Říši, kam tajně přes hranice přecházeli.

V sobotu 1. října mělo letectvo uskutečnit silné nálety, vyřadit z boje československé stíhačky, rozrušit obranný systém a dopravu. Sabotážní jednotky by vyhodily do povětří elektrárny, vodárny, důležité továrny. Úderné jednotky a oddíly „K“ dostaly za úkol obsadit pevnosti metodou „trojský kůň“;

2. října by diverzní skupiny oblečené do československých uniforem ovládly strategické body mezi jednotlivými pásmy opevnění;

3. října měly zasáhnout motorizované jednotky a posílit vojska, která se zachytila v pohraničních opevněních;

4. října se měly přisunout další divize a tankové a motorizované svazky měly proniknout do nitra Čech.

Silné severomoravské obranné pásmo mělo být vyřazeno útokem vzdušného výsadku z týlu. V červenci a srpnu německá rozvědka prozkoumala terén kolem Bruntálu a Olomouce. Zapojil se i vojenský atašé Möricke, jemuž místní plachtaři pomohli fotografovat místa vhodná pro přistání dopravních letadel. Ve slezském Saganu (Zaháň, dnes polská Zagań) se na operaci už začal chystat pluk výsadkářů. Vznik teroristického Sudetendeutscher Freikorps po polovině září odsunul organizaci „K“ poněkud do pozadí.

Koniec ukážky