Kniha povídek

M. M. Cabicar

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright

Autor: M. M. Cabicar

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-094-6 (ePub)

978-80-7512-095-3 (mobipocket)

978-80-7512-096-0 (pdf)

Dopsaný deník pětiletého analfabeta

Zprůměrované teploty

Každý ví, že předpověď počasí nikdy neříká, kolik kde bude stupňů. Jde vždy o jakýsi průměr pro danou oblast. Tak třeba když je dneska v ČR podle předpovědi 24 °C, na jihu Moravy je 27 °C a tady na severu Čech 13 °C.

Což znamená, že jak jsme sem včera přijeli a hlásili 21 °C, muselo být někde v republice 153 °C, protože tady bylo -37 °C. Ovšem měl jsem to čekat, když tu mají místo nádraží iglú a výpravčího dělá lední medvěd. Na nádražní ceduli neměli dávat jméno města, ale upřímný název: „Santova vesnička prokletých”.

Svíčková z morčete

Svíčkovou děláme jen na Vánoce, ale Kátina sestra nás s ní přivítala. A byla vynikající! Byla totiž z králíka, na takovou si pamatuji naposledy u rodičů, když je chovali. Při jídle mě trochu zarazil chlup, byl zrzavý. A vypadal jinak než chlupy ze psa, na které jsme zvyklí. Vím, že měli zrzavého jezevčíka, ale ten už je dlouho v psím nebi a nevšiml jsem si, že by tu z něj někdo nosil svetr nebo si ho zamrazili.

„To je z morčete,“ vysvětlila mi švagrová, „na to si hned zvyknete, ty jsou všude.“ Podíval jsem se na morče. Bylo černé. „Vy jste měli zrzavé morče?“ zeptal jsem se konverzačním tónem.

„No jo, měli, ale to už nemáme - Honzíku jez pořádně a nerejpej se v tom!“

Zítra má být sekaná. Rozhodl jsem se, že před jídlem zkontroluji klec. Říká se, že na zdravém vzduchu vyhládne. Mně tedy ne. Aspoň dokud nedojde svíčková. Nebo morčata.

Dopsaný deník pětiletého analfabeta

Honzík mi ukazoval velkou knihu. Byl to jeho deník. A to byla fascinující věc hned ze tří důvodů:

1. Není moc kluků, kteří si píší deník, to dělají většinou holky. No schválně, kolik znáte kluků, kteří si píší deník?

2. Je mu 5 let a neumí psát. A troufám si tvrdit, že pětiletých kluků, kteří neumí psát a přes tento handicap si píší deník, je ještě méně.

3. Tvrdil, že ho má dopsaný!

No není to neuvěřitelné? Pátrejte ve své hlavě dál: kolik znáte kluků (holky se nepočítají), co si píší deník (a ti, co umí psát, se také nepočítají) a ještě jej mají dopsaný? Vsadil bych se, že by na to stačily prsty jedné ruky i rybám. Slyšel jsem o lidech, kteří svůj deník drásají až do pětadevadesáti a jsou rádi, když ho stihnout dopsat před svou smrtí. Honzík je hotový už teď. Zní to téměř nemožně, být hotový v pěti letech, ale už má volno.

Na jednu stranu se může zdát smutné, že takové dítě již od života nic zajímavého nečeká, ale buďme upřímní: co jste od svých pěti let zažili, aby to stálo za zmínku v deníku? Kromě dne, kdy vám začaly růst chlupy i z uší, že?

Musíme Honzíkovi prostě fandit, aby se mu v životě už nic napínavého nepřihodilo, protože jeho deník je uzavřený a má čas jen na zábavu. Jen takovou zábavu, která nestojí za zapsání. Na to si musí dávat pozor. Sám jsem ho musel několikrát strhnout a křičet na něj: „Bacha, tohle už je moc dobrodružné! Ještě chvíli a muselo by se to zapsat do deníčku!“ Okamžitě přestal. Asi tak na dvě vteřiny a pak zase pokračoval.

Jsem bohužel vázán strejdovským tajemstvím, takže nesmím prozradit, co v deníku bylo. I kdybych si to pamatoval. Nebo dokázal přečíst zápisky pětiletého analfabeta. Který navíc neumí číst ani psát.

Nakonec musím poznamenat, že když mi dneska asi posté skočil na hlavu ze skříně, velmi pravděpodobně dokončil svůj deník právě včas. Jestli to totiž udělá ještě jednou, zažije něco zajímavého, co bude muset zapsat, ale nebude už k tomu mít ručičky.

2. den

Pořád je zima. Viděl jsem zdejší čerpací stanici. Bylo na ní 12 misek pro psí spřežení. Máme na sobě všechno oblečení, co jsme si přivezli, takže asi 20 vrstev triček a plavek. Prošel kolem nás švagr v šortkách, sedl si na ledovec se zmrzlým mamutem, otevřel pivko a pak se nás zeptal, co tu blbneme v těch kostýmech.

Klub sráčů

Zapomněli jsme v Praze nabrat „papírovou soupravu ke sbírání psích exkrementů“, říkám jí zkráceně „sráčky“. Takže musím vystačit s pytlíky, které máme, jinak budu muset sbírat těmi igelitovými, a to je příliš intimní kontakt s Dennisovými střevy.

Honzík prohlásil, že půjde s námi. A šel. Zabočili jsme do první uličky, Dennis se pustil do díla, Honzík ho chvíli sledoval a pak prohlásil, že se mu taky chce. Zděsil jsem se a křikl, ať kouká sevřít půlky, protože pro něj už nemám sráčky.

To jsem zase dostal dvojku! U toho starého psího dědka se musíte modlit, aby z něj hovno vyšlo, a u toho prcka se musíte modlit, aby to hovno udržel. Budiž mi Nejvyšší Svěrač milostiv! Ještě s sebou Viki, která nic ani nehlásí, ta rovnou trousí po cestě, a budu muset někde najmout hovnocuc.

Critical Days

Právě jsem se vrátil z koupelny, kde jsem učinil pozoruhodný objev. Člověk se stále učí a poznává nové, neuvěřitelné věci. Díky tomu, že vlastním manželku, což je shodou okolností osoba ženského pohlaví - a já jsem moc rád, že to tak na mě vyšlo - jsem více vzdělán o ženských věcech, o kterých jsem předtím neměl ani tušení.

Třeba že existuje speciální mýdlo pro ženy na intimní hygienu. Nyní jsem učinil další obrovitý krok v poznání říše ženských serepetiček: pánové, nebudete tomu věřit, ale ono existuje i mýdlo na „kritické dny“. „Lotion hygiène intime spécial menstruations“ - pokud to chcete francouzsky. Česky jsem to nenašel, ale možná jen proto, že jsem se toho bál dotknout.

Hele, vážně nejsem takový srab, náhodou jsem to i vyzkoušel. Na jednom místě na holeni, nevím proč, ale pořád si ho o něco rozbíjím. Vzal jsem na prst, co zbylo na ústí pumpičky a namydlil se s tím. Nic zvláštního to nedělá, pokud byste také čekali nějaké speciální efekty. Pro jistotu jsem si zaškrtl v diáři den, přesně za měsíc, kdy by to zase mělo začít krvácet. Jsem zvědav, jestli to do té doby vydrží. To by bylo úžasné mýdlo!

Ale možná bych se s ním měl pozítří namydlit úplně celý, podle horoskopu to má být můj kritický den.

Škola bojových umění prďousů

Malá se zase počůrala dřív, než si stačila sednout na nočník. Káťa mi přinesla pár kousků toho mrňavého oblečení, abych ho přepral. Pokud si, pánové, myslíte, že to nic není, tak upozorňuji, že prďousy umí Aikido. Což jsem pochopil až v okamžiku, kdy jsem ten uzlíček prádla v koupelně rozbalil a šlehlo to se mnou přes celou koupelnu.

O dva dny později:

Malá se zase počůrala. Tentokrát jsem si do koupelny vzal Honzíkovu gumovou baseballovou pálku. Ale ponožtičky mi stejně nakopaly. Kdo mohl tušit, že umí taekwondo?

Zaspidermanováno

S čím má můj synovec pyžamo? Hezky hlasitě zakřičte:

„Se Spidermanem!“ Ale no tak, jde to lépe, ne? Dejte do toho víc elánu.

S čím má župan?

„Se Spidermanem!“ No, to je ono! Vykřičte to všichni z plných plic!

S čím má talířek?

„SE SPIDERMANEM!“ Bezva!

S čím má čepici?

„SE SPIDERMANEM!!“

S čím má hrníček?

„SE SPIDERMANEM!!!“ To je ono!

Takže jaký je jeho nejoblíbenější superhrdina?

... Frodo Pytlík.

3. den

Zase zima jak v Rusku. Slunce jsem zahlédl jen jednou. Prošlo rychle přes náměstí, mělo na hlavě kulicha a na každém paprsku palčáky. Zpod šály se jen ozývalo: „Ty vole, který debil tu nechal tuhle dobu ledovou?!“

Třetí oko

Krmím Viki, jenže ona chce jen bavorský vdoleček z mého talíře a ne rohlík se sýrem, co má před sebou. Povedla se mi pěkná kulišárna: když se nedívala, vzal jsem kus pokrájeného rohlíku z jejího talíře, schoval za vdoleček, pak ho nabral na lžičku a dal jí ho, jako by to byl vdoleček a ne rohlík. Zbaštila to! A ani se nebránila. Už na jejím talířku zbývala jen namazaná špička rohlíku, ale ona se tentokrát neotočila. Usmála se, vzala ho a sama ho strčila za vdoleček. A pak na mě mrkla.

Jedním okem, co má vzadu na hlavě.

Výstupní kontrola

Oholil jsem se a Honzík mě zkontroloval, jestli mi někde nezůstal trs vousů. Normálně mě kontroluje manželka, ale nenašel jsem ji, tak musel stačit on. Bylo to v pořádku. Pak mi začal sahat i na nos a na uši, což se mi zdálo divné. Pak jsem si vzpomněl, že sem jezdí i tchyně. A zjevně se tu depiluje po úplňku.

Létání mimin

„Teto, letěla jsi někdy letadlem?“ zeptal se Káti Honzík.

„Ne, ještě ne.“

„Já taky asi ne,“ vzdychl Honzík, „teda možná, když jsem byl ještě mimino.“

„Jako mimino jsi letěl určitě,“ ubezpečil jsem ho, „miminka totiž přepravuje pouze autorizovaný dopravce ČÁP AIR.“

Let trvá asi 9 měsíců a říká se, že start je ta nejúžasnější věc na světě. Někteří prý jenom startují a vůbec nikam potom neletí. Přistání je o dost horší. Letadlo má totiž hrozně malý výstup. Třeba zrovna Viki, aby ji dostali ven, museli v trupu letadla vyříznout díru. A pro pilota to také není asi úplně zábavný let, protože většinu času problije. A je tu ještě jedna zajímavost těchto aerolinek: během letu se vždycky, ale opravdu vždycky, narodí nejméně jeden pasažér. Někdy víc.

4. den

Zima jak mezi půlkami Dědka Mráze. Když jsem se vysmrkal, musel jsem kapesník od nosu ulomit o futra. Obchody tu mají otevřeno jen přes den do 16:00, pokud to nezabalí dřív. Myslel jsem, že to nebude problém, protože den zde musí trvat od ledna do srpna, ale oni tu opravdu všichni ve čtyři zavřou, jdou domů a nikdo z nich si už nemůže nic koupit.

Teta švagr

Viki soustavně říká švagrovi „teta“, někdy „bába“. „To je strejda, Viki,“ vysvětlovala Káťa, „má trochu bříško, viď, asi čeká děťátko. Co to bude? Chlapeček nebo holčička? A jak se bude jmenovat?“

Já bych tipoval, že Pilsner Urquell.

Rodinná výstavka na dveřích ledničky

Dveře ledničky jsou jedna z nejzajímavějších věcí v každé rodině. Tady je spousta fotek dětí, myslím, že většina z toho bude neteř a synovec. Jsou tu tedy i tři stojící surikaty, ale ty jsem nikde neviděl, nejspíš budou z prvního manželství. Jedna fotka nebyla vidět, ptal jsem se Káti, co na ní je. „Verča a děti, co jiného,“ odtušila nepřítomně a dál si četla. Odkryl jsem onu fotku a na ní slonice se dvěma slůňaty. Významně jsem si odkašlal. Káťa zvedla hlavu, zaostřila na fotku, a aniž by hnula brvou, doplnila: „Od té doby všichni hrozně zhubli.“

Všechny fotky na ledničce drží různá zvířátka, která mají na břiše magnet. To je zajímavý nápad. Zkusím ho také dát Dennisovi sežrat a bude nám něco držet na ledničce. Aby to bylo funkční, bude muset být magnet velký aspoň jako cihla, snad to spolkne. Jenže stejně mi to neprojde, stejně jako ty čtyři přísavky na packy, když jsem ho chtěl přilípnout na zadní sklo auta.

Po straně lednice visí obrázky od dětí. Mně se nejvíc líbí mamut. Takového mamuta si můžete vyrobit sami, nejlépe ve škole. Jeho tělo tvoří totiž hranatá černá tabule. Pod tabuli přibijte 4 prkna, to jsou nohy. Použijte hřebíky podkováky, aby měl hezké drápy. Vzadu má mamut střapec, myslím, že se za něj dá tahat, jestli je mamut doma. A nahoře na hřbetě či tabuli je hrb. Nebo houkačka. Takže je to buď mamut s extrémní výdrží na poušti, nebo mamut záchranář.

Na ledničce je úplně nejlepší, že tam mají takové hodiny, jako měli Weasleyovi z Harryho Pottera, které ukazovaly, kde kdo zrovna je. Jen to tady nejsou hodiny, ale spousta papírků s rozvrhy školy a kroužků, ale když je pročtete, dozvíte se, že třeba Honzík právě teď sedí na záchodě. To tu ovšem nikde nevisí, to je sem cítit, protože se na hajzlíku nezavřel. Je to takový štědrý kluk a nechce si všechno nechávat pro sebe. Naplňuje mě to podobným altruizmem, asi se s ním půjdu podělit o oběd, který jsem snědl před hodinou.

Zajímavý byl obrázek lvice. Když jsem ho dal ke kleci s morčetem, morče bylo mnohem klidnější. Asi lva opravdu zvířata vnímají jako krále. Neuvěřitelné. Morče dokonce vůbec nevylezlo z domečku. Už 3 dny. To bude jako u svatých, kterým stačí jen duchovní pokrm.

5. den

Neustálá zima. Zjistil jsem, že sněhuláci zde mají trvalý pobyt.

Udělali jsme si výlet po okolí.

Kytičky

Viki se rozběhla po louce a začala sbírat kytičky. Je kouzelné, s jakou grácií se ta malá princezna sehne ke květince, použije svůj pinzetový úchop, uštípne ji a pak nosí mamince. Zatím Káťa dostala sedmikrásku, pampelišku, fialku, modřenec a nějaké hovno na lopuchu. Káťa tvrdí, že to byl hlemýžď, a určitě má pravdu. Jen obyčejný hlemýžď. Celý posraný strachy, v šatečkách z toaleťáčku a se stopami peristaltiky po těle.

Živý živý plot

Šli jsme kolem nádherného živého plotu. Túje byly snad 3 metry vysoké, husté a neprostupné. Velká zelená stěna, nádherně zastřižená. Kopali jsme si s míčem a najednou nám vletěl přímo do plotu. A ozvalo se z něj: „JAU!“ Ale byl to moc hodný živý plot, sice chvíli nadával, ale potom nám přeci jen míč podal zpátky. Myslím to doslova - v plotu se objevila ruka a podala nám ho. Tak jsem řekl: „Promiň, plote.“ a z něj vyšlo takové: „Checht.“ Prvně v životě jsem tak potkal opravdový živý plot. Živý živý plot.

Bába Glum

Švagrová vyprávěla kamarádce naši dnes již legendární rodinnou historku, když Viki viděla poprvé Gluma v Pánovi prstenů. Jak natáhla ručku, ukázala na něj a jednoznačně prohlásila: „BÁBA!“ Dvanáctiletá dcera kamarádky si postěžovala, že její strýc jí také říká, že vypadá jako Glum. Švagrová ji okamžitě utěšila a podrbala ve vlasech se slovy: „To je ale blbost, ty vůbec nevypadáš jako Glum!“ Děvče se usmálo. „Ty náhodou vypadáš jako Glumova sestra,“ doplnila bezelstně. Kdyby ta holka měla místo očí meče, švagrová by byla na místě prošpikovaná. A kdyby navíc ta holka měla místo nosu cibuli, místo úst papriku a místo uší slaninu, možná by bylo i ražniči.

„Rozhoupej mě,“

žadonil Honzík, „ale pořádně!“ Tak jsem ho rozhoupal. A pořádně. Jenže najednou zase začal křičet: „Dost! Dóóst!! Dóóóóóóst!!!“ A ještě když přistál v koruně té břízy, tak křičel: „DÓÓÓÓÓÓST!!!“ Nevím proč, já už ho dávno nehoupal. Nebylo proč.

Víc už to nešlo.

Přišli jsme k pastvině s ohradníkem. Viki se hned chytla horního ocelového lanka a postavila se na to spodní. Jako zodpovědný otec jsem si řekl, že bych měl vyzkoušet, jestli v tom není proud a jestli se má dcera třese jen nadšením. Nakonec se mi podařilo najít klacek, ale nevěděl jsem, jestli bych ji podle rodičovských příruček měl na ten kus větve napíchnout nebo praštit přes ručičky, aby se pustila. Naštěstí seskočila sama, takže v tom asi nic nebylo, i když začala pobíhat kolem a byla podezřele moc plná energie. Nemusel jsem čekat dlouho, první drn v cestě Viki dokonale uzemnil.

Káťa musela v lese na záchod. Já jako obvykle hlídal, jestli někdo nejde. Vystoupal jsem po cestě jen o pár metrů výše a najednou koukám: hřbitov. Tak jsem se otočil k manželce, čupící v trávě mezi stromy a zavolal na ni: „Věřila bys, že nejsi první, kdo tu došel úlevy?“ Káťa se lekla: „Co? Někdo jde??“ – „Kdepak,“ odpověděl jsem, „nikde ani živáčka,“ a v úctě k zesnulým jsem zavolal tichým hlasem: „Zato mrtváčků jak nasráno…“

Došli jsme na onen hřbitov. Viki nám na chvíli zmizela mezi pomníky, protože byly zhruba stejně vysoké jako ona. Za okamžik se vynořila a něco jedla. Doufám. Doufám, že něco, a ne někoho. Nemusím zvlášť vysvětlovat, že dvouleté děti sežerou, na co přijdou. Srnčí bobek, prací prášek, mince nebo babičku, kterou po obřadu ještě nestačili ani zahrabat. Potíž je, že některé urny vypadají úplně jako příkrmy, co baští. Takže až uvidíte batole, které se řítí hřbitovem a křičí „Ňami! Ňami!“, zastavte ho dřív, než bude pozdě. Není nic příjemného vysvětlovat pozůstalým, že to v nočníčku je dědeček. Více méně.

Dámská jízda

Konečně doma, je večer. Ženské se zase dívají na Stmívání. Další díl. Už čtvrtý den. Já se schovávám v kuchyni, abych si uchoval poslední zbytky testosteronu. Vždycky se kolem mě někdo prožene na záchod a od televize se ozývá: „Děléééj! Přestávka končí!“ Nikdy nepostřehnu, kdo to byl, jsou hrozně rychlé. Zbude tu po nich jen pomalu přistávající pás hajzlpapíru. Typická dámská jízda. Romantický film s přestávkami na čůrání každých 7 minut. Je to vlastně úplně stejné jako pánská jízda, jen bez romantických filmů. A přestávky se nedělají. Močí se do plechovek od piva. Kdo se do válečného filmu moc zabere, tak recykluje.

6. den

Napsal bych, že je tu zima jak v psírně, ale tam se chodíme ohřát. Potkal jsem i dva tučňáky. Zmrzlé. Ostatní už dávno pláchli do teplých krajin. S cyklomapou Severního pólu.

Na skříni vedle lednice je papír s nápisem DOMÁCÍ PRÁCE. A rozpis členů rodiny. Honzík například má za povinnost uklízet si hračky, stlát postel nebo utírat prach v pokojíku. Nenápadně jsem mu tam připsal vycídění všech pánviček, protože má moc volného času. A také proto, že si mi sedl zadkem na obličej. A pak si prdnul. Ale to s tím nesouvisí, jenomže jestli to udělá ještě jednou, tak zjistí, že musí každou sobotu šůrovat schody v celém baráku! Vlastním kartáčkem na zuby. Chlapec…

Na kredencích je barvou na sklo nakreslen motýl. Barvy moc nedržely, tak je trochu rozteklý, ovšem to mu dodává na plastičnosti. Vlastně vůbec nevypadá jako namalovaný, je téměř jako živý. Skoro jako by ho sejmuli rovnou ve vzduchu, když příliš prudce otevřeli dvířka kredence.

Na jiných dvířkách je zase dětský obrázek ženské postavy, což nejspíš bude máma. Má tlustý modrý krk, stejně jako celé tělo - červený střed, ze kterého trčí ruce i nohy. Čistě nezaujatým pohledem uměleckého kritika bych řekl, že to vypadá jako ženská, co spadla do obrovské jahody, cestou jí to urvalo ruce, a když se ji pokoušeli dostat ven, zůstal v ní list z motorové pily. Ale stejně se přikláním k obrázku mámy.

Honzík přišel do kuchyně a najednou se zmateně zastavil, že ho máma někam poslala a on zapomněl kam. Vysvětlil jsem mu, že když dospělí řeknou „Jdi někam!“, mají často na mysli zcela konkrétní místo, ale to se před dětmi neříká. Ovšem ukázalo se, že Honzík ještě nechápe eufemismy. Tak jsem jednoduše poradil, že stačí, když se bude nějakou dobu držet mámě z dohledu. A pak jsem ho také poslal někam. Jen tak. Cvičně.

Kupoval jsem u Vietnamců buřty na opékání. Měli maďarskou koňskou klobásu. Znepokojeně jsem se zeptal, jestli neobsahuje koňské maso. Vietnamka říkala, že možná ano. Ale jen trošku. Možná je ho víc i ve šlehačce.

Dinosauří dům

„Jednou si postavím dům a bude vypadat jako dinosaurus,“ prohlásil Honzík, „a v jeho hlavě budu mít pokoj.“

Myslím, že to je geniální nápad a také jsem mu to řekl. Které dítě by nechtělo bydlet v dinosauřím domě? Honzík ještě rozvíjel, že tam bude bydlet se svou sestrou Šárkou. Nebo jinou holkou, kterou miluje. „A postavím ho, až budu mít milión! Nebo dokonce 10 000.“ Pokusil jsem se mu vysvětlit, že deset tisíc je méně než milión, a že milión není zas tak moc na dinosauří dům, že by asi nestačil ani na tu hlavu. Tak prohlásil, že bude mít milión a deset tisíc a ptal se, kolik je to dohromady. Nechtěl věřit tomu, že to je prostě milión deset tisíc, zdálo se mu to moc jednoduché a počítání není jednoduché ani trochu.

„Sehnat dinosauří dům nebude nic snadného,“ povídám mu, „je dokonce dost možné, že až přijdeš do realitky a budeš chtít dinosaura na bydlení, tak odvezou agenta i tebe. A nesmíš zapomenout, že jednou vyrosteš, budeš sám mít děti a ty také musí někde bydlet. Představ si, jak potom přijdeš zase do realitky, tam bude sedět agent, kterého sotva pustili a třesoucím hlasem se zeptá: ‚Vy zase chcete dinosaura?‘ a ty řekneš: ‚Ne.‘ Agent si utře pot, uklidní se, schová prášky a usměje se: ‚Tak co si přejete?‘ a ty řekneš: ‚Dva dinosaury.‘ Ten tvůj nápad by mohl vážně ohrozit realitky a blázince v širokém okolí.“

Honzík prohlásil, že to ještě promyslí. Pro začátek se rozhodl, že agentovi v realitce řekne o dinosaurovi na měkkém huňatém koberci, aby ho to nebolelo, až to s ním šlehne. A já myslím, že to bylo velmi moudré rozhodnutí.

Návrat

Překvapilo mě, že zde znají ledničky. Používají je jako skříň na teplou vodu. Teplá voda je tu totiž studená a studená je tuhá. Jako já. Ale skvělá předpověď: k večeru se prý začne vyjasňovat, takže to vypadá, že bude konečně svítit krásné sluníčko. Celou noc.

Přišel průvodčí a označil nám jízdenky. Měl pěkný pupek a malý knírek. Když prošel vagón, postavil se kousek od nás ke dveřím, vytáhl malinký mobil, který se mu úplně ztrácel v ruce a zmáčkl na něm rychlou volbu.

„Ahoj Jarmilko, budu u tebe v 8:57, připravíš mi kafíčko? ...Ne, nic k tomu, já se snažím zhubnout. ...Jo, to víš, že jo, smetanu a pět cukrů. Děkuju.“

Tím to ovšem neskončilo. Zdaleka ne. Zmáčkl druhou rychlou volbu.

„Ahoj Věruško, jen jsem se chtěl zeptat, co chystáš dneska k obědu? ...Aha,“ obrátil oči v sloup a jen tak pro sebe si mávl rukou, „no, já jsem ti právě chtěl říct, že to dneska nestihnu. Tak jo, dobře, měj se hezky.“

Vzdychl a zmáčkl další číslo.

„Ahoj Jani, jen jsem se chtěl zeptat, co chystáš dneska k obědu?“ Usmál se: „No to je skvělé, tak já budu u tebe ve 12:24. Oukej, moc se na tebe těším. Papa.“

Zmáčkl další volbu.

„Ahoj Boženko, tak hele, já dojedu až v jednu, možná i pozdějc. No jo, zase mi to přendali. Ne, nečekej na mě, jdi spát. Ne, nic mi chystat nemusíš. Kdepak, já už nepiju a taky hubnu, vždyť víš… Tak pa.“

Další zmáčknutí bylo popaměti.

„Nazdar Pepo, tak na 22:51 mi objednej pivo… Ne, já jdu pak k Božence, ale jsi hodnej. No jo, budu tam tak do jedný, možná dýl, jako vždycky. Oukej, tak nazdar!“

Ten chlap je bůh. Jak to jenom dělá, že dokáže všude chodit tak přesně!

Stojím u kočárku, Viki konečně usnula, tak se můžu najíst. Vytáhl jsem si bagetu a colu. Jenže cola mi nešla jednou rukou otevřít. Nejsou tu sedátka, jsme v prostoru pro přepravu jízdních kol, ani stoleček tu není, není kam co odložit. Musel jsem si tedy strčit bagetu mezi stehna. A to byla veliká, veliká chyba. Colu jsem sice hned otevřel, jenže právě ve chvíli, kdy vlakem začal procházet dívčí oddíl skautek. Přilepil jsem se na stěnu, aby mohly projít, první se protáhla, zavadila o bagetu, trhla sebou, podívala se dolů, začervenala se a hlesla: „Promiňte.“ Nevím vlastně, za co se omlouvala, ale pravděpodobně to bylo z důvodu, že se mi otřela o bagetu. A tak to šlo dál: jedna vypískla, další zavrtěla hlavou, jedna jen vyvalila oči, ale ani se dolů nepodívala - připadal jsem si, jako bych točil skrytou kameru. A z toho plyne poučení: pokud vám trčí bageta, připlácněte se břichem ke zdi!

Poděkování

Manželce, které jsem dal za úkol knihu přečíst jako první a napsat k ní poznámky. Takže díky za poznámky typu „Hrbí se u počítače“ nebo „Až na třetí výzvu dcery udělal ‚hají‘“, moc mi to pomohlo.

Viki, která během tohoto týdne poprvé poslouchala v klidu čtení pohádky, aniž by se pokoušela zdemolovat knihu, a docela mi přišlo, že je mnohem lepší pro uspávání, když vám dítě uvolněně sedí na klíně, než když ho musíte přimáčknout kolenem.

JAK JSME PLAŠILI DOKTORY

Všechno začalo jako pár malých pupínků v podpaží, kterých si všimla Káťa. Mámy si vždycky všeho všimnou jako první, tatínkové neberou nějaké vyrážky na vědomí, dokud se dítě nepromění v Grimpenskou bažinu. Dvouleté Viki se kromě šířících pupínků ještě trochu loupala kůže mezi prstíky a tehdy jsme vyrazili od pediatričky na kožní, kde jsem se snažil alarmující situaci vysvětlit tím, že se z mé dcery stává dvouplísňový sýr. Doktorka byla zmatená, ani ne tak z mého dvouplísňáka, i když jsem poznamenal, že nejméně jednou denně se z ní stává i sýr na nočníku zrající, a to už mě Káťa kopla, ale z toho, že vyrážka byla jen na jedné straně. Neznala žádnou chorobu, která by se objevovala jen na jedné straně. Kromě jednostranného silničního lišeje, u kterého ovšem dosud nebyl zaznamenán výskyt u dvouletého dítěte.

Dostali jsme zákaz Viki koupat a mýt mýdlem. Snažil jsem se pak najít nemoc, kdy by se nesměla ani přebalovat, krmit a oblékat, takže bychom si mohli nainfikovat první bezúdržbové dítě na světě.

Zde musím zmínit, že být kožařem není nic jednoduchého. Jak známo, nepoužívají celkem žádné zobrazovací metody, někteří maximálně vlastní lupu, takže celé léčení je „Tady máte mastičku, přijďte za týden a uvidíme, co to s vámi udělá.“ nebo „To je snadno léčitelné, stačí, když vyhodíte všechno oblečení, zapálíte své bydlení a utratíte psa.“

Když se nám Viki proměnila v jeden veliký pupínek, poslala nás doktorka hned ke specialistům do nemocnice v Motole. Přijeli jsme tam večer a otevřeno měli jen v pediatrické ambulanci, protože - to se málo ví - všechny kožní choroby v Praze se vyskytují jen od devíti do tří. Cokoli vám na kůži vyrazí mimo tento čas, bude určitě zlomenina, jelikož jenom chirurgie má nonstop.

Sedli jsme si v čekárně, ale Viki se brzy začala nudit. Káťa si s pupínkem chvíli četla, pak mu dala hračku a nakonec jsem musel vzít červenou kůžičku proběhnout nemocničními chodbami.

Náš malý beďárek má období nejoblíbenější hry na „hají“. Kdekoli je, udělá si hají, často několikrát po sobě a teprve pak můžeme jít dál. Nejhorší je, že ta vyrážka v plíně to klidně udělá na ulici nebo, jak si vzpomínám, na schodech k Vltavě, kde kolem chodí turisté a jediné, co tomu chybělo, byla láhev bourbonu v papírovém pytlíku, s dudlíkem na hrdle. No, možná ještě její růžová čepička s trochou drobných opodál.

A přesně tohle začala dělat ta hromádka vřídečků na chodbě v nemocnici: hají. Popoběhla, kecla si na zem, položila si hlavičku, chvilku chrupkala, řekla: „Hoťovó!“, vyskočila a pokračovala dál.

Zajímavé je, že kolem prošla spousta pacientů či návštěv a nikoho to nijak zvlášť nepřekvapilo. Všichni se usmívali, mávali jí - jenže zdravotnický personál je jiný. Lidé od medicíny jsou totiž strašní pesimisté. Skutečně, vždycky očekávají to nejhorší. Když uvidí člověka bez ruky, nikdy je nenapadne, že jde o halloweenskou legraci, žádný doktor se nezačne smát a halekat. „No tak už ji vyndej zpod bundy, mě nenachytáš!“ Na druhou stranu nutno uznat, že není moc lidí, kteří přijdou do nemocnice se střevy v ruce a začnou křičet: „APRÍÍÍL!“ Prakticky vždycky jsou ta střeva pravá. A možná proto všichni zaměstnanci reagovali přehnaně, když viděli Viki dělat hají.

Nejdříve to byla uklízečka. Nebo sestra? Nevím, proč na ni vzpomínám jako na uklízečku, nejspíš jí z kapsy trčel mop. Jak zahlédla našeho malého ekzémka na zemi, přiběhla k ní a ječela: „Šmarjá, co se jí stalo?“ – „Nic,“ uklidnil jsem ji rychle, „ona jen dělá hají.“ A opravdu, lupénka se zase postavila a capkala dál. Uklízečka se zasmála: „Já už se lekla, že se jí něco stalo,“ a odešla. Už v tu chvíli mě napadlo, že dělat hají v nemocnici na chodbě, není nejlepší hra pro dvouleté dítě. Jenže než jsem to stačil domyslet, vynořila se sestra. Zahlédla hromádku akné ležící na zemi a zprudka se nadechla: „Je v pořádku?“ zavolala. „Je,“ reagoval jsem zase spěšně, „jen dělá hají, ona si takhle hraje.“ Sestra se trochu usmála, ale pořád se mračila: „Tady je sice čisto, ale pořád je to nemocnice, neměla by si tu lehat na chodbách.“ Omluvil jsem se s tím, že je pro ni čekání dlouhé, a tak je těžké ty puchýřky udržet v klidu. Chápavě přikývla, pohladila ji a povzbudila, aby ještě vydržela, že teď večer tu už není tolik lidí.

Začínal jsem mít dojem, že z nějakého důvodu ležící nehybné dítě na chodbě v nemocnici může způsobovat paniku.

Postavil jsem kopřivku na nožičky a poslal ji za maminkou. Bohužel, jak jsme se vraceli, hned po pár krocích, zase udělala to „hají“. Rychle jsem se rozhlédl, jestli někdo nejde, a přesně v tu chvíli se zpoza rohu vynořil lékař. Už ani nevím, proč jsem hned věděl, že je to doktor, nejspíš mu z kapsy trčel diplom nebo měl kolem krku obtočenou elektromagnetickou rezonanci. Strnul, přivřenýma očima hleděl na ležící, spící neštovice a v ruce svíral mobil. „Co je?“ vyštěkl. Postavil jsem komedon v botičkách s krokodýlem zase na nohy a odpověděl: „Ona jen dělá hají.“ Doktor zafuněl, měl jsem dojem, že mu z nosu vylétlo i pár jisker. „Hají,“ zopakoval nevýrazně, pokýval hlavou a přešel nás. Za sebou jsem zaslechl, jak si brblá: „Tak já málem zalarmuju krizovou jednotku a ona si dělá hají!“ Nemluvil moc potichu, myslím, že chtěl, abychom ho slyšeli. Zabočil za roh a odtamtud se ozvalo: „Jednou mi tu jebne! Ale maminka mi to říkala: nechoď na medicínu, to jsou samé nervy… Jenže na medicíně nikdo neřekne: bacha na ležící děti, někdy jen dělají na chodbách hají!“ Popoháněl jsem svou metrovou dermatitidu, abychom co nejrychleji zmizeli, ale za rohem se stále ozývalo štěkavé: „Proč jim vůbec dáváme pokoje? Vždyť stačí ty děti rozházet po chodbách a jsou šťastné jak chčijící prostatik! Chm, hají!“ Zvuk otevírajících se dveří výtahu. „Ale já hned zajdu na JIPku a uvidíme, kdo tam jenom dělá hají! Parchanti mrňavý.“ Zvuk zavírajících se dveří. Ještě něco říkal, ale to už jsem naštěstí neslyšel.

Koniec ukážky

Table of Contents

Kniha povídek

Copyright

Dopsaný deník pětiletého analfabeta

Zprůměrované teploty

Svíčková z morčete

Dopsaný deník pětiletého analfabeta

2. den

Klub sráčů

Critical Days

Škola bojových umění prďousů

Zaspidermanováno

3. den

Třetí oko

Výstupní kontrola

Létání mimin

4. den

Teta švagr

Rodinná výstavka na dveřích ledničky

5. den

Kytičky

Živý živý plot

Bába Glum

Dámská jízda

6. den

Dinosauří dům

Návrat

Poděkování

JAK JSME PLAŠILI DOKTORY

AČ! AČ! AČ!

Poděkování

Koupím hrobku s kuchyní a koupelnou

Epilog

Péče o crash-miminka

Řidičský průkaz pro malé maminky

Nosánkem po železné mříži

Panenka s chodníkovým lišejem

Viki nepřizpůsobila jízdu stavu a povaze vozovky

Miminko jako palačinka

Proč se panenka chtěla stát raději ochutnavačkou sopečné lávy

Setkání polomrtvých panenek Barbie

Neviditelný tlačič barbar Conan

Jak čůrají panenky a jak čůrá panda

Pomlouván manželkou

Pouliční družička ve svatební koloně

Epilog

Poděkování

DENNIS SMRDIDECH NA ZÁVODECH

Věnování

Motto

Zápis hluchoslepého psa na psí závody

Disciplína první: přivolání psa

Disciplína druhá: Hledej!

Disciplína třetí: Slalom

Disciplína čtvrtá: Tunel

Exhibice: dogfrisbee

Epilog

Poděkování