Tiráž

BUZZ BISSINGER

DEN OTCE

Cesta do srdce a duše mého výjimečného syna

Ukážka z elektronickej knihy

© H. G. Bissinger, 2012

Translation © Petra Pachlová, 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické).

Z anglického originálu Father’s Day přeložila Petra Pachlová.

Odpovědná redaktorka Tereza Hřibová.

Obálka (fotografie © travellinglight), grafická úprava, sazba a konverze do elektronické verze Tomáš Zeman.

Vydalo v roce 2014 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

(pdf – 726. publikace, 169. elektronická;

epub – 727. publikace, 170. elektronická;

mobi – 728. publikace, 171. elektronická)

ISBN 978-80-7363-665-4 (pdf)

ISBN 978-80-7363-666-1 (epub)

ISBN 978-80-7363-667-8 (mobi)

Zachovi, který mi svěřil svůj život.

Gerrymu, který mi knihu pomohl dokončit.

Arimu a Peteovi, kteří věděli, že ji musím napsat.

Každému rodiči, který ví proč.

Obsah

Poznámka autora

1 Zach

2 Šťastnou cestu

3 Modrá krabička

4 To je všechno, co je?

5 Nemožnost zapomenout

6 Hotel Embassy Suites!

7 Ztraceni v Milwaukee

8 Cardinals a sušenky

9 „To bude dobrý“

10 Udělám cokoli

11 Místo zločinu

12 Boobie

13 Máma a táta

14 Hollywoodský splín

15 Vivat Las Vegas!

16 Příjezd do Los Angeles

17 Dokonalý obrázek

18 Zach a Gerry

19 Realita nestojí za nic

Epilog

Zachovo poděkování

Buzzovo poděkování

„Málem jsi umřel, Zachu. Víš to?“

„To jsem nevěděl.“

Poznámka autora

Den otce je kniha vzpomínek a její jednotlivé části musí nevyhnutelně čerpat pouze z mojí paměti. Ale opravdu jsem se snažil založit ji především na autentickém materiálu. Během naší cesty jsem všechny rozhovory se Zachem nahrával a pak přepsal slovo od slova. Abych zachytil tok jeho řeči, který sotvakdy přeruší, aby se nadechnul, a taky proto, že spojuje každou větu nebo frázi okamžitě s tou příští, zapisuji jeho výpovědi bez jakékoli interpunkce.

Při popisu Zachova stavu, vzdělávání a léčby jsem se spoléhal na více než tisícistránkové lékařské a školní záznamy, které jsem od jeho narození nashromáždil.

Ve dvou kapitolách jsem vycházel z jiných zdrojů než ze své vlastní paměti a záznamů. Ve čtvrté kapitole, která se zabývá historií problematiky předčasně nerozených dětí, jsem spoléhal na četné materiály, včetně následujících:

The Machine in the Nursery: Incubator Technology and the Origins of Newborn Intensive Care od Jeffreyho Bakera (Johns Hopkins University Press 1996).

History and the Care and Feeding of the Premature Infant od Thomase Conea jr. (Little Brown and Company, 1985).

„A Patron of the Preemies“ od A. J. Lieblinga, The New Yorker (June 3, 1939).

When the Bough Breaks od Winifred Pinchové (University Press of America, 2002).

„Reflections on Errors in Neonatology, Parts 1, 2, 3“ od Alexe Robertsona, Journal of Perinatology (2003).

„Incubator-Baby Slide Shows“ od Williama Silvermana, Pediatrics (August 1979).

„American Characters: Martin Couney“ od Richarda Snowa, American Heritage (June/July 1981).

„Baby Incubators, a Clinical Study of the Premature Infant, with Especial [sic] Reference to Incubator Institutions Conducted for Show Purposes“ od Johna Zahorskyho (Nabu Public Domain Reprints, 1905).

„2nd Son Born to Kennedys: Has Lung Illness“, New York Times (August 8, 1963). „Kennedy Infant Dies at Hospital“, New York Times (August 9, 1963).

Official Guidebook (to the Chicago) World’s Fair 1934.

V 5. kapitole o savantismu jsem využil tyto zdroje:

„On Some of the Mental Affections of Childhood and Youth: Being the Lettsomian Lectures Delivered Before the Medical Society of London in 1887, Together with Other Papers“ od J. Langdona Downa (Nabu Public Domain Reprints, 1887).

Bright Splinters of the Mind od Beate Hermelinové (Jessica Kingsley Publishers, 2001).

The Real Rain Man od Frana Peeka (Harkness Publishing Consultants, 1996).

„Prodigies“ od Olivera Sackse, The New Yorker (January 9, 1995).

The Man Who Mistook His Wife for a Hat od Olivera Sackse (Touchstone, 1985), (č. Muž, který si pletl manželku s kloboukem. Překlad Alena Čechová. Praha: Mladá fronta, 1993).

Mental Deficiency od A. F. Tredgolda (Nabu Public Domain Reprints, 1915).

Extraordinary People od Darolda Trefferta (Ballantine Books, 1989).

Islands of Genius od Darolda Trefferta (Jessica Kingsley Publishers, 2010), (č. Ostrovy génia. Překlad Marek Čtrnáct. Praha: Triton, 2012).

„The Marvelous Musical Prodigy, Blind Tom, the Negro Pianist“, Cornell University Library Digital Collections (kolem 1867).

1 Zach

I

V pochmurném a lezavém povánočním čase se se Zachem scházíme v obchodě Brooks Brothers. Právě přišel ze supermarketu, kde čtyři hodiny s jednou patnáctiminutovou přestávkou balil nákupy a vyrovnával potraviny. Je pro mě těžké si syna představit, jak ve svých čtyřiadvaceti dělá takovouhle práci. Stydím se při pomyšlení na to, jak ukládá orosené lahve s mlékem na správné místo a jak se za značné pomoci asistenta ze začátku učí, že vajíčka se musí dávat zvlášť do dvojité igelitové tašky. Vykonává tutéž práci už čtyři roky a bude ji dělat po zbytek života. Profesním údělem mého syna je papír nebo plast.

V práci si vede dobře, až na občasné drobné incidenty, kdy obtěžuje spolupracovníky jako sedmileté dítě, chodí za nimi a vykřikuje jejich jména záměrně protivným skřehotavým hlasem. Povídání se zákazníky omezuje, ačkoli je od přírody temperamentní a přátelský. Už tolik nevyjadřuje svoje názory, jako to dělal před několika lety, když jednou přes léto doplňoval zboží v K-Martu. Když se ho jeden zákazník zeptal, kde najde pracovní rukavice, prohlásil, že ta otázka mu připadá divná: „Na co potřebujete rukavice? Vždyť je léto.“ Vzpíralo se to jeho smyslu pro logiku; rukavice jsou na zimu, ne do tepla, a Zach se chtěl jen ujistit, že zákazník správně chápe řád věcí.

Zacha mají všichni rádi. Kolegyně pokladní mu říkají „můj kluk“ a „moje zlato“ a chovají se k němu ochranitelsky. On je oslovuje křestními jmény, jako kdyby spolu všichni bojovali v zákopech první světové války. Ale chybí mu pohotovost nebo možná sebedůvěra, aby zvládl práci na pokladně nebo v oddělení lahůdek. Děsí se změn, protože rutina je jako GPSka, která ho řídí. Když jdeme na večeři, objednává si prakticky pokaždé totéž: lososa. Tu a tam se odváží na nezmapované území cajunského kuřecího wrapu nebo krabího koláče, ale právě růžové maso lososa, dokonce i když je víc šedivé než růžové a odlupuje se ve vysušených kouscích, mu dává pocit jistoty. Často se uvelebí v křesle, které jsem mu kdysi dal k narozeninám, a dívá se na zprávy v deset na stanici Fox, ne snad proto, aby se dozvěděl nejnovější události, ale protože ho uklidňuje sledovat známé osobnosti, které se ve zprávách pravidelně objevují: starostu, policejního prezidenta nebo obviněného městského úředníka prohlašujícího, že je nevinný, ačkoli se peníze z úplatku našly v jeho kalhotách. Taky se rád učí jména moderátorů a televizních rosniček. Svět je přirozeně chaotický a nepředvídatelný, ale Zach jej vždycky zúží do spolehlivě rovné cesty.

Kvůli poškození mozku při porodu jsou dnes, kdy je mu čtyřiadvacet let, jeho schopnosti chápání přibližně na úrovni osmi- nebo devítiletého dítěte, i když celkem hodně mluví. Umí číst, jenže většině vět nerozumí. Má základní matematické dovednosti, ale pořád rád používá prsty. Do jisté míry chápe význam peněz. Protože s jeho matkou Debrou podporujeme jeho samostatnost, smí jezdit veřejnou dopravou, aby se dostal do centra Filadelfie, kde má druhou práci – stará se o doplňování kancelářských potřeb v jedné právnické firmě – a taky tam žije jeho bratr. Metro staví na křižovatce 8. ulice a Market Street. Za světla by měl zbytek cesty dojít pěšky – je to asi sedm bloků. Občas ovšem rád vklouzne do taxíku. Jízdné dělá deset dolarů. Řádně zaplatí to, co je na taxametru, a pak nechá pětidolarové spropitné, takže je oblíbený i mezi filadelfskými taxikáři, kteří jinak řídí mlčky a jsou věčně špatně naložení.

Nedokáže sečíst sto a sto, ačkoli ví, že výsledek je „moc“, což není tak daleko od pravdy, když se nad tím člověk zamyslí. Chodí do kina, ale jednotlivé scény a děj k němu nepronikají; chytá se obrazů, které už někdy předtím viděl. Jednou jsem ho vzal na Spartaka, to mu bylo asi osm, a po scéně u římské vily, v níž krev tekla proudem a kde Kirk Douglas sám pobil dva miliony svalnatých vojáků plastovým nožíkem, se ke mně otočil a řekl: „Hele tati! Bazén!“ Bazény vždycky miloval. Na začátku puberty byl členem plaveckého klubu, který soutěžil s kluby ostatními. Zach plaval padesát metrů volným stylem. Končíval daleko za ostatními závodníky, ale to mu nevadilo. Vždycky závod dokončil, každé tempo připomínalo překonávání zpěněného přílivu. Dodnes netuším, jak to dělal. Byl to opravdu nejmonumentálnější sportovní výkon, jakého jsem kdy byl svědkem.

Jeho IQ (měřené až příliš často) má hodnotu okolo 70, verbální dovednosti jsou pak v normálním rozsahu 90, ale jeho performační schopnosti jsou kolem 50. Svého syna hluboce miluju, ale nemám pocit, že ho znám, ani že ho kdy znát budu. Jeho mysl není jednoduchá. Je omezená do takové míry, že mě to nesmírně frustruje, ale v určitých chvílích je taky nevýslovně úžasná. Zasvětil jsem svůj život tomu, abych pochopil, jak funguje. Mohu vyvozovat kvalifikované odhady, z nichž některé, jak se domnívám, jsou přesné. Nejsem psycholog ani psychiatr, ale strávil jsem téměř čtvrt století snahou vybrat pro Zacha ty nejlepší školy a životní strategie, takže mnohem víc věřím ve správnost svých závěrů než závěrů odborníků. Některé z nich jsou totiž tak nahodilé, že klidně mohly vzniknout na čtrnácté jamce na ostrově Maui před slavností luau.

Je zvláštní mít tak moc rád někoho, kdo je pro vás i po všech těch letech stále velkou záhadou. Zvláštní je odporné slovo, které nic neznamená. Je to ta největší bolest mého života. Ať se snažím sebevíc se Zachem mluvit a chápat ho, přijít na to, jak nechat rostlinu vyklíčit, protože nějaké semínko tam je, zároveň taky utíkám. Utíkám kvůli pocitu viny. Utíkám, protože byl oloupen a protože cítím, že jsem byl oloupen i já. Utíkám, protože se stydím. Nejsem hrdý, že to cítím nebo říkám. Ale myslím na to, sice ne pořád, ale až příliš často, takže můj pocit hanby sílí. Tohle je moje dítě. Jak se na něj můžu takhle dívat?

Protože to dělám. Protože si myslím, že to děláme všichni, když se setkáme s jinakostí, realita není nikdy v souladu ani alespoň v příměří s očekáváním.

Jako jeho otec bych se měl občas zajít podívat, jak v obchodě s potravinami pracuje. Měl bych ho podporovat a povzbuzovat, protože je to můj syn. Šel jsem tam jednou. Zach byl v jedné z uliček, měl přestávku a nevěděl, že tam jsem. Viděl jsem, jak k němu přišel nějaký spolupracovník. Zdálo se, že jsou přátelé. Hned jsem se cítil líp. Kolega vzrušeně vyhrkl:

„Ahoj, Zachu!“

„Jé ahoj Briane!“

„Hele, Zachu, znáš tu ženskou, co má ty velký kozy? Chce tě, Zachu! Tak kdy po ní vyjedeš?“

„Jo.“

„Čeká na tebe, Zachu! Hlavně neváhej!“

„No jo Briane no jo!“

Brian věděl, že Zach je jiný. Poznal to podle toho, jak si Zach nahlas mluví sám pro sebe, jak přešlapuje a nadechuje se, jako by lapal po dechu. Poznal to podle náhlých záškubů, které občas postihnou jeho paže a trup. Poznal to z toho, jak Zach chodí, je trošku nahrbený a připomíná Chaplina, jedna noha vytočená doprava a druhá doleva. Poznal to z toho, jaké má Zach potíže s chápáním. A s potměšilou radostí ho trápil. Nakonec se Zachovi vysmál a odešel. Což ale nebylo to, co mě ranilo nejvíc. Nejbolestnější bylo, jak můj syn tu pozornost vítal. Toužil Briana potěšit. Toužil po přijetí, i když nezašel tak daleko, aby ženu s velkým poprsím vyhledal.

A ani to ještě nebyla ta nejsmutnější část. Měl jsem Briana popadnout pod krkem. Místo toho jsem utekl.

Pořád utíkám. Utíkám od okamžiku, kdy jsem jej ve Filadelfii toho dusného srpnového dne roku 1983 v nemocnici poprvé uviděl přes sklo operačního sálu. Lékaři a sestry ho obstoupili v těsném kroužku. V jejich rukou byl třesoucí se krvavý uzlíček, který se narodil o třináct a půl týdne dřív a vážil jen tři čtvrtě kila. Zvedali ho do výšky, s pažemi nataženými téměř jako by ho nabízeli jako oběť. Drželi ho tak jemně, jako kdyby se mohl rozsypat na tisíc kousků nebo prostě rozpadnout na prach. Kůži měl téměř průsvitnou. Jeho paže by se daly přelomit jako větvičky a prsty snadno ulomit jako hrot tužky. Nohy jako by měl z hedvábného papíru. Věděli, že jeho šance na přežití jsou velmi malé. Já navíc věděl, že pokud přežije, nebude se ani vzdáleně podobat synovi, jakého jsem si představoval. Což je jemnější způsob, jak vyjádřit, že se nebude ani vzdáleně podobat synovi, jakého jsem si přál. O medicíně jsem toho moc nevěděl, ale to bylo celkem jedno vzhledem k tomu, co bylo očividné: že totiž každé dítě narozené o tolik předčasně, s akutními dýchacími potížemi, které vypadá tak, jak vypadal Zach, tedy jako nic nevážící pírko, bude trpět dalekosáhlými trvalými následky.

Debra a já jsme v té době byli manželé. Ležela v nemocnici skoro dva měsíce. Chystal jsem se ji zrovna navštívit. Byla sobota. Měl jsem na sobě tričko s límečkem, šortky a mokasíny bez ponožek. Ještě jsem se stavil v obchodě s potravinami a koupil plechovku dietní koly a sáček chipsů. Neměl jsem tušení, že až dorazím, bude právě rodit. Při pohledu na Zacha, jehož tělíčko se v záplavě jasných operačních světel lesklo krví, jsem si chtěl jen vypít tu plechovku koly a sníst brambůrky. Měl jsem chuť jíst, protože jsem si připadal jako cizinec. Zdálo se mi, že jsem se tam ocitl náhodou, že jsem zabloudil do špatné místnosti a přes sklo sledoval neznámou ženu, jak rodí. Nic z toho nedávalo ani ten nejmenší smysl. Nic z toho se k otcovství nehodilo. Nechtělo se mi plakat. Jen jsem měl prostě chuť odejít. A to jsem viděl jen polovinu toho, co se už odehrálo.

Ještě jeden krvavý a třesoucí se uzlíček totiž vytáhli z dělohy dřív, než jsem dorazil. Bylo to Zachovo dvojče jménem Gerry. Vážil o osmdesát pět gramů víc. Narodil se o tři minuty dřív. Díky těmto třem minutám a odlišné poloze v děloze měl vyvinutější plíce než Zach. Nedokázal dýchat sám, ale jeho organismem proudil dostatek kyslíku, který hned ze začátku uchránil jeho mozek před poškozením. Zachovy plíce ale nebyly dostatečně vyvinuté na to, aby poskytly jeho mozku kyslík, který v těch kritických prvních okamžicích potřeboval.

Poškození mozku se rozprostřelo jako záplatovitý mlžný opar, některá místa byla navždy smazaná a jiná zase zvýrazněná a rozšířená. Zach je nakonec schopný chodit a mluvit. Je pozoruhodné, že od narození nemá žádný velký fyzický handicap. Hrozně rád komunikuje prostřednictvím jednoduchých útržkovitých vět, většinou otázek. Dokáže být bezděčně komický, protože o svých pocitech mluví vždycky pravdivě. Ale jeho IQ ho staví na hranici mentální retardace. Proč to nějak natírat na růžovo – můj syn je mentálně zaostalý.

Za tři minuty se dá uvařit vajíčko. Za tři minuty si donesete domů ranní vydání novin. Za tři minuty vyklidíte myčku. Za tři minuty si ohřejete zbytky jídla. Za tři minuty si po telefonu objednáte jídlo z čínské restaurace. Za tři minuty ho zvládnete sníst. Za tři minuty se může rozhodnout o směru vašeho dalšího života.

Gerry dokázal po měsíci dýchat sám. Zach dál bojoval o život na novorozenecké jednotce intenzivní péče, maličký hrudníček se zvedal nahoru a dolů, nikdy ne klidně, tep zběsile hnaný touhou žít, tep zběsile hnaný touhou nezemřít, stále se zelenou kyslíkovou hadičkou páskou přelepenou přes rty, aby mu nevyklouzla z nosních dírek. Gerry opustil nemocnici po dvou a půl měsících baculatý a veselý. Zach v ní zůstal sedm a půl měsíce, nesčetněkrát ho intubovali, což disponuje jako všechny lékařské termíny vědeckým půvabem, který záměrně zastírá skutečný význam toho slova – prostrčení plastové trubice Zachovou průdušnicí do dýchacích cest, aby mohl dýchat. Jeho droboučké tělíčko se bez pláče svíjelo bolestí, která je stejná jako bolest dospělého, ne-li ještě horší. Gerryho další vývoj byl normální, seděl, stál, chodil. Zach zůstal připojený na kyslík ještě rok a půl poté, co se dostal domů, a vedle postýlky měl vždycky kyslíkovou bombu a spuštěný monitor pro případ, kdyby jeho dech nebo srdeční rytmus nebezpečně slábl.

Gerry chodil do prestižní soukromé kvakerské střední školy, která stojí ve stínu filadelfského Muzea umění, a pak na vysokou. Teď si dodělával magisterský titul na Pedagogické fakultě Pensylvánské univerzity. Zach navštěvoval soukromou speciální školu pro děti se závažnými poruchami učení a pak i speciální střední školu, kde se naučil pracovní dovednosti a základní hygienické návyky, například to, aby si pamatoval, že si má každý den čistit zuby a používat deodorant. Gerry si vysloužil všechno, co získal, díky své ryzí vůli žít, a Zach si nic z toho, navzdory své ryzí vůli žít, nevysloužil.

Když Zach dostal závěrečné středoškolské vysvědčení, uspořádali jsme pro něj s Debrou maturitní oslavu, jako jakýsi symbolický milník, přestože nesplnil žádné obvyklé požadavky. Byla to velká událost. Z různých částí země se sjela téměř stovka lidí, protože ho měli a vždycky budou mít opravdu rádi. Vstal jsem, abych v čele stolu pronesl přípitek. „Zach je dnešním dnem absolventem střední školy!“ zvolal jsem. Jásot přešel do bouřlivých ovací vestoje. Zach toho večera dostal desítky dárků, které ležely nakupené na stole jako hranice. Stal se středem vesmíru. Přemýšlel jsem, jestli ho ještě čekají nějaké podobné okamžiky, protože nezažije svou vlastní svatbu ani narození dítěte ani neoslaví zlaté výročí svatby. Věděl jsem, že Gerryho tohle všechno v budoucnosti potká. A věděl jsem také to, že Zachovou budoucností je balení potravin.

II

Když vcházím do obchodu Brooks Brothers na filadelfské Walnut Street, Zach už tam je. Je unavený z práce. Navíc ho zmohly komínky košil, police s vlněnými a flanelovými kalhotami v pase se sámky i bez sámků, s manžetami nebo bez nich, a pruhované i jednobarevné kravaty vyložené na kulatých stolech jako nějaké občerstvení. Sehne se, aby se jedné kravaty dotkl. Kravaty ho vždycky fascinovaly. Když byl malý, trval na tom, že je dědečkovi nebo strýčkovi vybere on, a přemítal, jestli spíš tu s maličkými velrybami nebo klasickou pruhovanou. Později si přál kravaty ke každým Vánocům. Dostával jich tolik, že jsou stále ještě takové, které jsme mu dali před mnoha lety a zatím se jich ani nedotkl. Když teď navazuje kontakt s někým novým, patří mezi jeho obligátní otázky také ta, zda dotyčný nosí do práce kravatu. Další čtyři základní dotazy, na které pokaždé dojde, jsou: „Kde bydlíš?“, „Kde pracuješ?“, „Jezdíš do práce autem?“, „Kdy máš narozeniny?“. A odpovědi na ně pak nikdy nezapomene. Během roku volá desítkám lidí, z nichž některé neviděl třeba dvacet let, aby jim popřál všechno nejlepší. Je narozeninovým králem a spousta lidí se dnes na něj kvůli tomu obrací, chtějí se ujistit, že některé narozeniny nepromeškali, a zbytečně se tak nedostali do nechtěných potíží. Zach se nikdy nesplete, a tak se ostatní už ani nesnaží si ta data pamatovat.

Zdá se, že mě Zach rád vidí. Protože nezná význam různých projevů chování, skutečně mou přítomnost vítá. Já nejsem jako on. Měl jsem vždycky hrůzu z toho, že ze sebe udělám pitomce, jsem přehnaně nesmělý, občas sice společenský, ale často mě sužují úzkosti, deprese a stinné stránky mírné bipolární poruchy. Každé ráno musím vypít koktejl Klonopinu, Effexoru, Wellbutrinu a Lamictalu, na což dohlíží moje manželka Lisa, kterou představa a důsledky toho, že bych se ocitl bez léků, naplňují hrůzou.

„Jé ahoj tati!“

„Ahoj, Zachu. Jak bylo v práci?“

„Docela dobrý.“

„Dals do tašek hodně věcí?“

„Jo.“

„Mluvils s nějakými zákazníky?“

„Nikoho jsem tam neznal stejně byl pátek lidi co znám choděj až v sobotu asi kolem druhý protože to mi začíná směna anebo občas v neděli když jdou z kostela.“

„Nezapomeň, že tam máš pracovat. Nemůžeš se s nima bavit nějak moc dlouho.“

„Já vím.“

„Dávals pozor?“

„Jo.“

„Neotravovals nikoho?“

„Ne.“

„Nerozbils nějaký vajíčka?“

„Ach jo tati…“

„Nechceš utratit ty dárkový poukázky, cos dostal k narozeninám? Máš na nich pět set dolarů.“

„Chci.“

„A víš už, co bys chtěl?“

„Třeba kravatu.“

„Máš stovku kravat a většinu jsi na sobě ještě nikdy neměl.“

„Hm.“

„Myslím, že potřebuješ jiný věci.“

„A co?“

„Třeba sako.“

„Třeba sako.“

„Nebo možná nový kalhoty.“

„Nebo možná nový kalhoty.“

Vůně nových šatů v Brooks Brothers je jako aromaterapie. Vrací mě zpátky do 60. let, kdy jsme se jednou ročně s otcem vydávali na pouť do nejvýznamnější pobočky Brooks Brothers na rohu Madison Avenue a 44. ulice v New Yorku, abych si tam pořídil oblečení do školy. Pořád vidím stůl s vysoko vyskládanými košilemi s límečky na knoflíčky a s flanelovými a béžovými vlněnými kalhotami, které jsme vybrali. Ještě teď si pamatuju, jak se otec zadívá na nákup a řekne: „Co přihodit ještě modrý blejzr?“ Když přihodíme modrý blejzr, přichází další návrh: „Co takhle nakouknout do pánskýho oddělení?“ Vydáme se tedy do pánského oddělení. „Mohu vám nějak pomoci?“ řekl vždycky prodavač. „Jen se podíváme,“ odpověděl vždycky otec. „Dejte mi vědět, kdybych vám mohl být s něčím nápomocen,“ dodal pak vždycky prodavač. „Jistě,“ přikývl vždycky otec. Stojany s oblečením prošel dvakrát. Pak zamířil k výtahům. „Měl by sis něco koupit, tati!“ řekl jsem mu vždycky. Vrátil se vždycky k nějakému saku na jednom ze stojanů. „Tak se mrknem, jak mi padne,“ usmál se vždycky. „Jistě,“ přisvědčil vždycky prodavač. Otec si vždycky koupil dvě. Pak si k nim vždycky vzal několik košil a kravat, několik párů ponožek a několik kusů spodního prádla.

„No, Buzzere, to jsme si užili moc pěknej den,“ prohlásil vždycky, když jsme vyšli z obchodu a nacpali se do taxíku se všemi těmi taškami. Nikdy však neřekl jednu věc – totiž že jsme v té chvíli jediní dva lidé na celém světě. Ale to jsem stejně věděl.

Moc dobře si uvědomuju, co dělám se Zachem o mnoho let později v Brooks Brothers na Walnut Street: snažím se ho obléknout tak, aby se mi podobal, když jsem sem chodil jako chlapec s otcem. Snažím se ho přetvořit v někoho, kým není. Zach si zkouší klasické šedé flanelové kalhoty. Jsem nervózní. Hrozně si přeju, aby mu seděly. Jde do kabinky.

„Je všechno v pořádku?“

„Jo je.“

„Jak vypadají?“

„Moc dobře.“

Vyjde ven z kabinky. Kalhoty přes vystupující břicho nejdou dopnout. Nohavice se vzdouvají jako plachta kosatka v protivětru. Tiše proklínám krutost jeho metabolismu, kvůli které během několika let prostřední část jeho těla hodně nabyla na objemu, i když v dospívání byl hubený jako lunt. Prodavač ví, že se pokouším obléknout tohoto muže-dítě v Brooks Brothers od hlavy až k patě. Vytuší, že potřebuju udržet při životě představu, že můj syn prostě musí mít šedé flanelové kalhoty, protože pracuje jako právník nebo investiční makléř.

Vloží se do toho a snaží se zmírnit mou frustraci. S familiérní důvěrností oslovuje Zacha „kamaráde“. Přejdeme ke stojanům s blejzry, saky po pěti stech dolarech se čtyřicetiprocentní slevou. Jedno Zachovi vybírám. V ramenou mu sedí, ale v žádném případě ho nedopne. Ale je to to nejlepší, co dokážeme vybrat. Frustrace se mění v rozčilení a z něj pak pramení moje protivné výtky.

„Moc jíš, Zachu.“

„Jo.“

„Kolikrát denně si dáš Kit Kat?“

„Někdy během přestávek v obchodě.“

„Už žádný tyčinky Kit Kat. Žádnej sýr. Žádný smažený jídlo. Máš čím dál větší břicho. Těžko pak na tebe najít nějaký padnoucí oblečení.“

„Promiň tati.“

„Kolikrát jsme ti říkali, že musíš jíst míň?“

„Mockrát.“

„Co ti řekl doktor Runfola?“

„Musím zhubnout.“

„Víš, proč musíš zhubnout?“

„Protože jinak je to asi pro člověka špatný?“

„A víš, proč je to pro tebe špatný?“

„Protože pak vypadáš velkej?“

„Moc jídla může mít vliv na tvoje srdce. Taky máš vysokej krevní tlak. Takže už žádný tyčinky Kit Kat. Rozumíš? Tohle je vážný.“

„Promiň tati.“

Nemyslím si, že by ve skutečnosti chápal zdravotní důsledky obezity a vysokého krevního tlaku. Bude se snažit zhubnout, protože jsem mu řekl, aby to udělal, a protože mu jeho matka řekla, aby to udělal, a protože mu jeho lékař řekl, aby to udělal. Ale nedocházejí mu základní zásady a pravidla udržování dobrého zdraví. To mě trápí, ale nemá to vlastně nic společného s tím, proč jsem podrážděný. Naděje nového šatníku od Brooks Brothers je jen iluze. To, co jsem zažil já jako syn se svým otcem, jako otec se svým synem nezažiju. Zach není investiční makléř. To už bych dnes měl vědět. Ale nikdy to nepřijmu. Nemůžu.

Koupíme blejzr, který Zach doteď nosí. Ptá se prodavače, jestli nemají kapesníček, který by si mohl zastrčit do náprsní kapsičky, protože právě to nosí můj strejda a třeba by bylo pěkný třeba vypadat jako strejda jo jo tati co myslíš nebylo by to prima třeba vypadat jako on?

Prodavač najde kapesníček. Zastrčí ho do kapsičky tak, aby jeden cíp vykukoval. Zach se tváří královsky, vypadá jako vyměněný. Netušil jsem, že si všímá takových detailů. Nemyslí abstraktně, nezajímá se o estetické detaily, což je běžná slabina lidí, jako je Zach, kteří mají autistické rysy, i když jeho diagnóza není zdaleka tak jednoduchá. Přesto: vybavit si kapesníček ve strýcově náprsní kapsičce a chtít ho jako módní doplněk i pro sebe, to byla abstraktní a estetická představa. Překvapuje mě a dodává mi nezbytný elixír naděje.

Tehdy mě to poprvé napadlo.

III

Úspěšný nákup oslavíme návštěvou knihkupectví Barnes & Noble o několik bloků dál na Walnut Street. Zach rovnou zamíří do oddělení map. Vždycky tam chodí. Nikdy jsem neviděl, že by v knihkupectví šel jinam.

Bere si mapu Filadelfie, ale protože má asi tucet map Filadelfie a pamatuje si prakticky každou ulici ve městě, aniž by se o to cíleně snažil, pokládá ji a vybírá dál. Uvažuje o mapě jednoho z okolních okresů, možná okresu Montgomery nebo třeba Delaware či Bucks, ale z těchto oblastí má taky spoustu map a on má chuť cestovat. Nakonec se rozhodne pro mapu Kansas City, protože se nedávno s někým z Kansas City seznámil. Vezme mapu a rozloží ji. Jednou rukou ji drží vysoko, jako kdyby hledal ten správný úhel větru, aby mohl vzlétnout. Zaboří hlavu do spleti ulic, tříd, dálnic a bulvárů. Najde ulici, kterou hledá, adresu člověka z Kansas City, s kterým se někde setkal. Znovu se na ni podívá a dotkne se jí prstem volné ruky. Navždy si ji zapamatuje.

Sleduju ho z dálky, jako bych pozoroval nějaký nadpozemský úkaz. Zdá se, že sotva udržuje rovnováhu. Podobá se pelikánovi, jednu ruku vysoko vztyčenou, obličej ponořený do mapy tak, že se jí nosem téměř dotýká. Líbí se mi, že je mu jedno, jak vypadá, ta idiosynkratičnost. A protože jsem rodič a všichni rodiče žijí skrze svoje děti, ať si to připouštějí, nebo ne, asi nejvíc se mi líbí, že můj syn, můj syn, umí něco, co dokáže tak málo lidí. Nikdo neumí číst v mapě tak jako Zach.

Okouním v sousedním oddělení s průvodci. Listuji Frommerovými průvodci Tureckem, Indií a Španělskem. Přejdu k jinému regálu a vezmu knihu nazvanou 1000 míst ve Spojených státech a Kanadě, která musíte vidět, než zemřete. Na mnoha těch místech jsem byl. Navštívil jsem čtyřicet devět z padesáti států. Čtyřikrát jsem projel napříč celou zemi. Mám moc rád prázdné silnice, kde k vám myšlenky přicházejí s takovou jasností, jako kdybyste žili uvnitř nich, dotýkali se jich. Toužím po fastfoodu na odpočívadle pro kamiony i po dlouhém tenoučkém proužku „hovězího“ sušeného masa, které se člověku usadí v žaludku až po úporném zdráhání. Uzavřu mír se spálenou kávou a náhražkou smetany, které jsou tím oblíbenější, čím hlouběji do středu Ameriky se dostáváte. Objevuji příjemnou záhadnost podivných motelů u sjezdů z dálnice, kde jsou polyesterové přehozy na postelích cítit sexem, žvýkačkami Juicy Fruit a lakem na vlasy.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Obsah

Poznámka autora

1 Zach