Marek Kettner

Syčák

2014

Syčák

Marek Kettner

Ukážka z elektronickej knihy

Vydalo nakladatelství Backstage Books

roku 2014 jako svou 3. publikaci

Odpovědný redaktor Kateřina Pejšková

Obálka a grafická úprava Zuzana Dolejší

Vydání první

© Backstage Books, 2014

Děkujeme za koupi Markovy knihy. V případě, že nám chcete napsat, nebo cokoliv sdělit, směřujte prosím své postřehy na backstagebooks1@gmail.com

ISBN 978‒80‒88049‒08‒1 (formát EPUB)

ISBN 978‒80‒88049‒09‒8 (formát MOBI)

Obsah

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

I.

„To je ale pěkně hloupý jméno,“ poznamená jeden z kluků sedících na Petříně u sochy Jana Nerudy.

„Neruda? Co je na něm?“ zeptá se ho kamarád.

„No vždyť je úplně zbytečný. Jestliže se jmenuje Jan, tak je přeci jasný, že není Ruda. Navíc ani nebyl z Ostravy,“ vysvětluje první chlapec.

Má pravdu, ten chlapec. Mnoha lidem jejich jména nesedí a jiným naopak ano. A tomuhle borci jeho jméno přímo stojí.

Jmenuje se Syčák.

To je v podstatě Ježíš, pouze s vyměněnými několika všemi písmenky.

Jeho tělo si užívá kontakt se svěží voňavou trávou a jeho mysl na tom jinak není.

Tiše s kamarády rozjímá a k šumění větru se přidává jen jejich klidný dech. Přibližně po hodině ale Syčák najednou vyskočí na nohy a zvolá:

„Óóó... pánové! Mám nápad!“

„Jakej?“ zeptá se ho kamarád a nevytáhne si z nosu sloní slezinu.

„Takovej, co změní celej svět k lepšímu! Ty bláho, ale fakt že jo!“ odpoví agilně zasněně Syčák.

Neuskuteční se ani dvě dekády milisekund a už běží z kopce dolů. Ani se nezdržuje s vysvětlováním toho, co ho vlastně napadlo, kam letí a s omlouváním svého odchodu.

Rychle se doprodře vzdušným odporem do starých pražských uliček a v nejbližších hudebninách si pořídí kastaněty.

Dořine se domů a začne na ně intenzivně cvičit.

Dlouho ho pak kamarádi neuvidí. Na výzvy k setkání, husté v čase jako nožičky hřebenu na vši, reaguje vždy slovy:

„Promiňte, trénuju.“

Jeho mailovou schránku po čase počnou zamořovat nabídky různých flamengových kapel na spolupráci. Když pročítá asi dvanáctou zprávu, tentokráte od skupiny Zadupané Mušle, pokusí se, jako mnohokrát předtím, vzpomenout.

Vybavit si myšlenku o proměně světa, kvůli níž se rozhodl takto náruživě kastanětit.

Jenže dnes si poprvé nevybaví ani ň! Vybaví si pouze ď, ale o tom si je jistý, že v jeho vizi nefigurovalo. Nápad o zlepšení světa přeci nemůže obsahovat tak trapný písmenko, jako je ď.

Syčák se mračí, mručí a mne si spánky, snaží se a snaží si za Boha vzpomenout. Ale prostě to nejde. V mysli mu zní pouze přepečlivě artikulované ď, doprovázené nepřetržitým klapáním kastanět.

Po půli Boží hodiny snahu vzdá. Zhluboka se nadechne a...

„Konečně,“ vydechne.

V duchu poděkuje nepřetržitým kastanětováním podpořené zapomnětlivosti svého ducha, jež ho už na tuty zachránila od budoucnosti, v níž by se pokládal za spasitele zeměkoule.

Teď už může v klidu vyjít na ulici a také tak učiní.

První, koho Syčák na ulici potká, je paní, co vypadá jako učitelka, jež už si tři roky neuvařila cizrnu s kari a kakaovými boby.

Minou se a hned na to se Syčák otočí:

„Promiňte, paní...“ zavolá.

„Ano?“ zastaví se dáma.

„To mě necháte jen tak projít? Ani se mě nezeptáte, jestli už znám smysl života a zda ho náhodou nepotřebuju pomoci najít?“

„Co?“ vyletí dámě obočí nahoru tak razantně, že kdyby místo něj měla žiletky, přišla by o všechny vlasy. Civí a zareaguje až na třetí nádech:

„No... ale já taky přece nevím, co ten smysl života je.“

„Tak právě proto bychom se o tom měli pobavit, ne? A ne na sebe kašlat jako všichni ostatní,“ odpoví Syčák.

„Hele... o co ti jde?“ zeptá se na to podezíravě paní.

„O to, že podle mě je lepší mlčet o věcech, který víme a bavit se o těch co nevíme. Ne naopak. A přitom tuším, že nejpříjemnější by pro vás bylo maximálně spolu studovat aktuální stav počasí...“ vysvětluje Syčák.

„No tak to promiň, nevím, co tady zamejšlíš, ale já na tohle nemám tolik času jako ty. Tak se měj pěkně a zkus to s někým jiným, jo?“ pravila paní, jež si doopravdy nepřála, aby se měl pěkně, nechtěla, aby se takhle vyptával někoho jiného a času měla stejné relativní nekonečno jako on. Rychle mu ukázala záda a odešla domů za svým mužem, kterého doopravdy nemilovala.

Syčák to nicméně stejně zkusil. Respektive zkoušel. A po několika hodinách tázání zjistil, že smyslem života je pravděpodobně „Jdi do háje, blbečku.“

To, že takovéto činění se nikam nevede, pochopil již po třistašedesátidvou pokusech. Došlo mu, že na to jde nejspíše od sirného močálu a ne od lesa. Počal se tedy lidí na ulici ptát rovnou, zda nepotřebují s hledáním SŽ píchnout oni.

Dopídil se však pouze toho, že potřebují, aby se odebral na ještě nepříjemnější místo než do blíže nespecifikovaného háje.

V této chvíli snad musí být každému jasné, že po tolika nenaplňujících rozhovorech nemohl Syčák skončit jinde než v C&A. Logicky se rozhodl, že když už se od lidí nedozví SŽ, koupí si alespoň nové kalhoty.

Venku již na světlo Boží deroucí se noc jako kvočna snesla tmu. Večerem rozjitřené dámy plující obchodem dávají svým partnerům Syčáka za vzor. Jen ať se lajdáci učí, jak vzorně se má k výběru oděvu přistupovat.

Do převlékací kabinky si z důvodu příliš malé velikosti dvou druhů kalhot Syčák nanosil padesát dva párů z padesáti čtyř typů, které v obchodě číhaly. Každé poctivě vyzkoušel a po chvíli netečně odložil.

Když vykročil z kabinky s posledními džíny v ruce a nesatisFakovaným výrazem v obličeji, zeptala se jej v prostoru stojící prodavačka:

„Nepotřebujete pomoci s výběrem, pane? Omlouvám se, ale již brzy zavíráme...“

„To byste byla přelaskavě velehodná. Můžete mi prosím přinést ještě jednou ty první červené?“ povídá Syčák a prodavačka jako správná podavačka odkvačí.

Vrátí se s požadovanými riflemi a významným prohlášením:

„Tak doufám, že už se vám budou líbit!“

„Taky doufám. Tak se klidně podívejte, ať mi můžete poradit. Já se nestydím...“ praví Syčák a jme se soukat do kalhotic.

„No nic moc teda,“ okomentuje po chvilce výsledek svého snažení.

„Pane, ale vždyť vy jste si je oblékl obráceně! Prde... tedy jaksi zadkem dopředu!“ tak zní udivený komentář prodavaččin.

„A to vadí? Když jsem si je zkoušel obvyklým způsobem, tak mě žádné neuspokojily,“ namítne Syčák.

„Ale takhle vám už tuplem nebudou slušet!“ nedá se prodavačka.

„Ale mně přeci nejde o to, aby mi slušely!“ nedá se Syčák.

„Tak o co vám jde?“

„Abych v nich přišel na smysl života.“

„Aha... a to si myslíte, že vám v tom pomůžou kalhoty, nota bene obráceně nasazený?“

„No bez nich mi to nešlo, tak snad mám právo věřit, že se mi to v nich podaří.“

„Aha... a nebudete doufám chtít přinést zase všechny kalhoty, abyste si je mohl obléknout obráceně a hledat v nich smysl života?!“ zeptá se prodavačka a když vidí, jak se na ten dotaz Syčák zatváří, pošle ho na takové místo, z nějž se mu zježí chlupy i tam, kam ho posílali lidé dosud.

„Promiňte, ale to skoro zní, jako by zde váš obchod nestál proto, aby v něm lidé mohli hledat smysl života. Děkuji vám za tak přenádherný vtip! Já už vás nicméně raději nebudu obtěžovat a pro zbytek kalhot si dojdu sám,“ dí Syčák a odebere se do vybírací části šopu.

Jeho kroky zpět ke kabinkám ovšem zarazí dva nařachaní pánové v naleštěných oblecích, kteří se před ním vynoří jako přehlédnutá stopka.

Iniciativně se chopí vlády nad jeho cestou životem a nasměrují ji ven z obchodu.

„Vy už jste se nemohli dívat, jak ten smysl života hledám špatně, tak mě vedete tam, kde ho konečně najdu?“ ptá se jich Syčák nadšeně a místo odporu je pobízí, aby ho tam dotáhli rychleji.

Odpoví mu silným postrčením ven ze dveří a jejich bryskním zabouchnutím a zamčením.

Syčák se zamyslí a dopěje k závěru, že je odhadl nesprávně. Ani teď mu ten SŽ nedochází.

Rozhlíží se po ztichlé ulici a zbývající drobky lidí, jež by mu mohly o smyslu něco povědět, mu prchají před očima ze tmy domů za zavřené dveře. Ani nemůže zkusit, zdali tajemství smyslu nerozluští lépe s vrtačkou v ruce, chalvou v ústech, či prostřednictvím mimosmyslové komunikace s akvarijními rybičkami. Blízké kutilství, ruské speciality, zverimex a všechny ostatní obchody předběhly CéÁčko v uzavření se.

Otevřená zůstává už jen hospoda se svou pípou. Syčák hledí na její vývěsní tabuli a pamatuje si, že pivo již mnohokráte zkoušel. Je si vědom, že by díky němu na SŽ skutečně přišel.

Do rána by jej ovšem zase zapomenul. Hospoda tedy také nepřichází do úvah.

Jeho pohled už se neměl kde uchytit a tak se jako pes vrátil k němu samému. Za pár okamžiků Syčákovi pověděl:

„Podívej se taky, co se s tebou děje kámo. Jsi tam, kam tě všichni poslali. Je ti smutno!“

„No jo. Tak to je výbornej důvod začít mít radost, co myslíš?“ zeptá se svého pohledu Syčák.

„Co?! Takhle to přece nefunguje. Jseš smutnej. To je důvod bejt smutnej, ne mít radost!“ odpoví pohled.

„No jo. Tak to bych tady měl přestat blbnout a vyrazit někam umřít, co myslíš?“ praví Syčák.

„No počkéj! To je zas trochu přehnaný, ne?“ ptá se pohled jako holka – čili pohlednice.

„No jo. Máš pravdu, nefunguje to tak. Ale aspoň je to trochu vzácný, bejt smutnej, ne? Zkus si jindy začít bejt smutnej, jenom protože chceš. To už spíš vytvoříš sochu Davida z kravskýho lejna. Tak snad bych měl využít příležitosti a bejt ještě smutnější, nemyslíš?“ optá se zase Syčák.

„Cože? Co? Co to tady na mě zkoušíš? Ty jseš prostě smutnej. To je všechno,“ rozčílí se čím dál zmatenější pohled.

„Co TY tady na mě zkoušíš? Já tě přece budu poslouchat kdykoliv, i když budu mít radost!“ kontrapromluví Syčák.

„Vážně?“

„Jo, tak si přestaň hrát na holku a už mi neopakuj, že jsem smutnej, protože to já vím. A pojď se radši někam hnout. Už mě napadlo, kam ten smysl jít hledat!“ debata je ukončena a Syčák cítí, jak ho něco, co dost dobře nejde uchopit, pláclo do nastavené ruky.

Nejlepší bude zeptat se někoho, kdo žije již velmi dlouho a přesto se na smysl života neptá a nikdy ho nevidíš se klátit, myslí si Syčák. Takovej někdo musí určitě SŽ znát, jinak by nevydržel žít v klidu a s rovnýma zádama tak kurevsky dlouho.

Rozhlédne se a vyrazí ke stromům. Kinského zahrada je už sice zavřená, ale na ulicích stále zbývá stromů spousta. To je vynikající důvod zajít do Kinského zahrady.

Přes zeď se dostal jako lasička leguána, neztratil ani tři třetiny tří trojsekund a už se rozeběhl k nejbližší bříze optat se na SŽ.

Vysloví tu otázku a valí oči, cuká rukama, potí se, nadskakuje, zkrátka dává bříze všemi mimoverbálními prostředky najevo, jak žízní po odpovědi.

Bříza otázku vyslechne a všemi svými mimoverbálními prostředky mu dá najevo, že jí nestojí ani za to, aby mu dávala všemi svými mimoverbálními prostředky cokoliv najevo.

„Och né, to je ale smůlice,“ povzdechne si Syčák a vyletí k blízké borovici. Stejná odezva. Buk. Stejná odezva. Jilm. Stejná odezva.

Již po třistadvaapadesáti pokusech Syčákovi stále nedošlo, že na to jde zase od sirného močálu a ne od lesa. A že pokud jde o stromy, je na to potřeba jít od lesa tuplem. Jediné, co ho zachraňuje je fakt, že ho nemohli poslat do háje, neb již se v háji nacházel. A jelikož si uvědomili, že takto by je zde otravoval až do Božího konce Božího světa, nezbylo jim, než mu podat pomocnou větev.

„Proč bych se s tebou měl bavit?“ zazní Syčákovi v hlavě odpověď poté, co se na SŽ otáže krásného rozložitovelikého platanu.

Hm. Teď bych se měl asi divit, napadne ho. To by ale bylo nudný a na dlouho. Tak to přeskočím a pojďme rovnou na ten smysl.

„No jo, já vím, že tě lidi přehlížej, nebavěj se s tebou a že tě to asi štve. Ale já tě obdivuju – takovou dobu žít a nikomu neublížit, na nikoho se agresivně nenaštvat, nikomu nezávidět... To žádnej člověk nedokáže. Vím, že jsi mnohem dál než já, ale proto se tě právě ptám – abych už tě tupě nepřehlížel a snad ti i porozuměl,“ praví platanu v odpověď.

„Hmm...“ vyteče mu netečná odezva v mysli.

„No jo, já vím, že ty přede mnou nic neskrejváš a já tu stojím utopenej ve dvou vrstvách oblečení...“ praví Syčák a kompletně se svlékne.

„Hmm...“ stejná reakce.

„No jo, já vím, že ty v klidu necháš psy, aby na tebe čůrali a já nechápu jaký to je, páč to nezvládám,“ řekne Syčák, jenž si právě všiml zatoulaného vlčáka. Přivolá ho k sobě a nehybně vyčkává, zda zvíře samo pochopí, co má učinit. Jedinou vlčákovou tendencí je však tulit se k Syčákově noze. Ten po půl minutě ztratí trpělivost, místo psího čumáku si představí obličej Václava Klause a zatváří se jako Miloš Zeman.

Reakce psa je jasná, poněvadž z toho by se počůral i vlk.

„Ty jo, já myslel, že ti to musí vadit, ale ono to není zas tak špatný,“ komentuje Syčák a blaženě zavře oči.

„Hmm...“ už s tím začíná být strom poněkud na tečku.

„No jo, já vím, že ty tu pořád vytrvale stojíš a kdykoliv se cejtím sám, je to jenom proto, že od tebe utíkám. Tak se nezlob, já to cením, že tu jseš,“ přizná se Syčák.

„No jo, tak dobře. Vypadá to, že nejseš tak úplně zabedněnej jako ty ostatní lidi. Tak já ti ten smysl života teda povím,“ ledy očividně praskly a Syčák se zatváří tak, že jeho duše má najednou mnoho cest, kudy mu může ulétnout.

„Vážně? Ty mi to povíš? Wow. Tak jenom chviličku prosímtě počkej. Na takovou bombu se musím připravit,“ odpoví, jen co si zase vzpomene, jak se dávají dohromady věty.

Přímo zuřivě se vrhne do do trávy položené hromádky svého oblečení. Vyrve z kapsy u kalhot svůj chytrý mobil, píchne do něj sluchátka, rozklikne youtube, jako o život do něj naťukoší nějaký text, vyhledá a zmáčkne start. Do uší si napěchuje sluchátka, z nichž se již linou prvé tóny Bílé Orchideje od Evy a Vaška.

„Tak bezva, tak čau!“ mávne Syčák platanu, pojme všechny své věci do náruče a utíká odsud.

Zeď už cestou nazpět přelézat nemusí. Skáče radostí tak vysoko, že si spíše musí dávat pozor, aby neskončil na Marsu.

Co když smyslem života je nikdy se nedovědět smysl života? Žít bez něj.

A dovědět se ho znamená okamžitě ho ztratit.

Co když si ten platan jen hrál na Platóna a chtěl mu nakecat nějakou hloupou báchorku a úplně ho zmást a utlumit?

Když už se Syčák dokázal vyhnout takové polízanici, skutečně si mohl s rohlíkem místo úst tu Bílou Orchidej naplno vychutnat.

II.

Poté, co se Syčák málem (ne)dověděl smysl života, zamířil samozřejmě ranní mlhou do již otevřené budovy Hlavního nádraží. Tam počal až neuvěřitelně intenzivně stát v rohu.

Za dvě hodiny uzraje čas ranního mumraje a Syčák nelituje, že jen trčí u kraje, bombón si cumlaje. Ignoruje jej totiž i nedávno přišedší zrzavý pán, jenž se jal k přesnému převodu financí přehnaně převesele přesvědčovat přemíru přepracovaných Přemyslů a dalších lidí.

Ten pán pracuje pro jakousi nebankovní společnost, dlí ve špičkově značkovém tmavomodrém obleku, mrká jedním okem více než druhým, hovoří s jemně britským akcentem, usmívá se na lidi tak vyšperkovaně, že mu věnují více pozornosti, než by snad chtěli a především – není vůbec důležitý a už o něm nikdy neuslyšíte.

To nevadí. Jiná důležitá bytost přestala ležet v důlku své matrace již před hodinou a právě teď vešla do Hlaváku.

Syčákovi poskočilo srdce a zatajil se dech. Jako vyděšená sova čučí na čtyřistačtyřiaosmdesát anglických námořních tun krásy, elegance, přitažlivosti a něhy, nesoucích se uvnitř okřídlené plavovlasé dívky, jež kráčí ode dveří směrem k nástupišti.

Takových krásek už viděl a miloval Syčák mnoho, ale aby v něm nějaká vyvolala tohle?

Sakra! Co teď? Doběhnout k ní a jen tak ji oslovit? To na ní určitě zkouší tři sta týpků za týden. A ona určitě všechny odmítá. Ne, ježišmarjá, tohle je samozřejmě nejspíš jediná šance, jak jí zaujmout. Chce to něco navíc.

Pohledem Syčák zkontroluje, zda dívka skutečně směřuje k eskalátorům a nehodlá mu okamžitě ujet metrem, či se ztratit v Luxoru. Když zjistí, že nehodlá, vrhne se do nedalekého květinářství.

Jen ho paní květinářka, přehrabující se hned za dveřmi v jakýchsi květinových světech (tedy květináčích), spatří, otevře ústa k pozdravu a dotazu, co si mladý pán přeje.

Syčák se zná až moc dobře a ví, že plave jen v řece času, ale do řeky řeči by nikdy nikomu neslušně neskočil. Stejně tak zná květinářky a jejich sáhodlouhé otázky a doporučení ohledně výběru květin, během nichž mu jeho dívka dozajista uteče do neznáma.

S ohledem na vlastní slušnost tedy strčí nadechující se paní do otevřených úst ukazováček. Ona se trochu zakucká, ale neřekne nic. Okamžitě na to jí Syčák vstrčí tentokráte do ruky padesátikorunu, hrábne si pro jednu růži a vystartuje ven.

Zvláštní, našinec by si řekl, že paní květinářka bude po takovéto scéně z celého svého srdce nadšením výskat, že ji Syčák vsunul do úst pouze ukazováček a ne něco strašlivějšně děsuplnějšího. Ale ona místo toho nazlobeně lamentuje, co si to ten idiot dovolil, snaží se si vydezinfikovat ústa a ještě více se rozhněvá, když si uvědomí, že lít si dezinfekci do úst není zrovna ani jednou dobrý nápad a že se těch svinstev z toho svinstváka nezbaví.

Ten svinstvák letí vzhůru jako skleněnka na vesmírné stanici s vlastním gravitačním polem, na níž právě zapnuli antigravitační pole.

Oh yes! Tamhle si to nahoře ona víla kráčí k nástupišti. Nikam mu nezmizela. Dojde ji a dojde jí, že jí něco chce, neb jí jako letní vánek pohladil v chůzi po paži. Otočí se k němu a on už se usmívá a povídá:

„Ahoj. Promiň, že tě takhle ruším, ale já už celý roky pro tebe schovával tuhle růži a chtěl ti jí dát a věděl, že tě jednou potkám.

Nic víc na světě nechci, než tě poznat. Mohl bych si tu šanci koupit jednou květinou?“ ptá se Syčák a dívka s úsměvem přikývne.

Syčák jí podá květinu a vzápětí na to svou ruku:

„Já jsem Syčák, mimochodem...“ představí se, chvíli mlčí, pak se ovšem ustaraně zamračí a zeptá se:

„Promiň, nevyděsilo tě to jméno? Vypadáš dost zaskočeně...“

Nechce, aby byla zaskočená a zbytečně ho zavrhla místo toho, aby se s ním cítila dobře a dala mu šanci. Tak se radši hned ptá, připraven vysvětlit, že Syčák je jenom přezdívka a že neodráží žádné aspekty jeho nitra.

Jenže se bohužel snaží žehlit špatnou košili.

Dívka jeho jméno ani nezaregistruje a jen s bobtnajícíma očima a ústy sleduje, jak on jednou rukou drží tu její a druhou si stahuje kalhoty. Podřepuje a začíná kadit přímo na zem.

Slečna vytrhává svou ručku ze Syčákova sevření, ale ten ji drží příliš pevně.

„Počkééj! Přeci to neztroskotá na tom, jak se jmenuju! Dyť mi můžeš klidně říkat Martine, nebo Pepo, nebo Gabrieli!“ namítá a každé třetí slovo spíše než řekne hekne. Na znamení, že je fakt hodnej, jemně pustí její ručku.

Dívka se však zatváří neústupně a ustupuje. Nejprve pozpátku. Civí na něj, jako by potřebovala nějak douvěřit, že se něco takového skutečně stalo. Jenže zrzavec s úvěry se pohybuje dole a ne zde. Nezbývá jí než se prudce otočit, odrázovat a obrodit svou duši lží, že se jí to jen zdálo.

„Nemáš aspoň kapesníky?“ zavolá za ní ještě Syčák, ale ona už se ani neotočí. Na rozdíl od přibližně všech ostatních lidí.

Co sis navařil, to si asi musíš sníst, myslí si trpce Syčák. Dosud se všichni dívali s obdivem, jak kreativně tu holku balím, ale teď tu musím vypadat, jako bych nahazoval prutem na Sahaře.

Inu, jako pokaždé, kdy kohokoliv odmítne dívka na veřejnosti, nezbývalo než se tvářit, jakože se nic neděje. Navíc Syčák potřeboval vzbudit v lidech pocit klidu a důvěry, aby mu někdo byl ochoten věnovat jedny kapesníky.

„Nemáte prosímvás kapesníky? Kapesníky, nemáte? Prosím, kapesníky by nebyly? Nemusej to bejt Kleenexy...“ rozvolá se na kolemjdoucí, ale nějak není nikdo ochoten se s ním bavit.

Kdo ovšem vypadá, že je přímo hladový po konverzaci, jsou dva právě přibíhající členové ochranky. A poté, co zmerčí, že Syčák dřepí dva kroky od veřejných toalet, doslova fyzicky se jim seběhnou sliny.

S kalhoty na osmině žerdi jim uteču tak nanejvýš z osminy, uvědomuje si Syčák. Jinou taktiku to potřebuje...

„Pánové – potkali jste tu paní, co jsem za váma poslal, ať vám vyřídí, že mi máte donýst kapesníky? Máte je?“ zavolá tedy Syčák z dálky.

Po tomto dotazu se ochrankáři rozhodli, že přísloví „Co sis navařil, to si i sníš,“ vezmou s tímhle (doslova) sráčem doslova.

Brzy Syčáka začnou obletovat jak nadávky, tak kopy. A jemu nezbývá než křičet:

„Nechte mě, vy Sparťaní! Nechte mě, vy Spar – ťa – ňy!“

Jelikož oba strážci Hlavákového pořádku již od dětství patří k nejzarytějším fanouškům Bohemky, vyvede je jeho skandování poněkud z míry.

Jelikož před třemi minutami vlakem z Ostravy přijeli exklusivně fanoušci Baníku a ti právě vcházejí do naší chodby, vyvede je Syčákovo zvolávání poněkud z míru.

Jako agitovaní řečnící se rozbouřila jejich nitra a jediným způsobem, jak je uklidnit, bylo dát za příval jejich slov tečku.

Klidný průvod koridorem se změnil v závod, kdo doběhne k těm prašivejm Sparťanům první. Rozžehla se řež. Každý chce upokojit své nitro, ale ne všichni mají prostor zasadit tu důležitou tečku. Ti dva si troufli v přesile na jednoho a Bůh dnes vrací lidem jejich činy stopadesátkrát.

Mnoho z fanoušků v zadních řadách, lačnících po klidu, se počalo kolegiálně tečkovat mezi sebou. Odněkud přiběhl šílený vysílený sysel. Ač pod střechou, snesla se mlha. Zprava zní tympány, zleva tabla a bonga, zepředu tři triangly, šest hobojů a jedno čembalo, zezadu sloní troubení. Začíná to tu vonět po skořici a Viržínském tabáku. Podlaha nabírá konzistenci smutného bahna. Pán s obrazem se sem vnesl skrytými dvířky ve stropě a věší malbu na zeď. Popelníky, které tady vůbec nejsou, ožily. Svět končí a zase začíná. Čas je pozadu sám za sebou a když se předběhne, zjistí, že je zase za sebou, jen z druhé strany. Láska spí. Radost pokuřuje v koutě. Dýchá se tu najednou ušima a křičí nosem. A ze země rostou pračky, na nichž rostou hračky, na nichž rostou mačky, na nichž rostou vláčky, na nichž rostou háčky, na nichž rostou mráčky, na nichž rostou kapesníky.

Syčák si jedny utrhne, uvrhne se s jejich pomocí do čistoty a pálí pryč. Připadá si totiž v takové situaci až moc normální.

Jak vychází na čerstvý vzduch, všimne si, že pořád cítí ten nářez, jenž se v něm objevil poté, co zahlédl onu dívku, již se pokusil sbalit. S jejím odchodem ho neopustil. A nějak ani teď nemá tendenci se vzdalovat.

Syčák absolutně netuší, co se to děje. Netuší, že se na něj někdo od toho momentu neustále dívá.

* * *

Bezeslovné odmítnutí od krásné dívky je výjimečně efektivní frustrační doplněk stravy. Syčák cítí jeho účinky a jediné, co mu alespoň trochu zpestřuje smutnou náladu je fakt, že za hodinu musí vyrazit na pohřeb.

Nedávno zemřel jeho nejmilejší učitel ze střední školy. Jelikož byl Syčák též jeho oblíbeným žákem, uvolil se, že pronese smuteční řeč.

Trochu překvapeně sleduje sám sebe – sestavujíc si proslov v hlavě – jak spíše než poctivě zavzpomínat na skvělého matikáře chce co nejtklivěji zapůsobit na budoucí přísedící obecenstvo.

Asi z celého mechanismu a smyslu pohřbů nemá rozum. Chce jen předvést, jak vyzrál na dospívání, vyhrál a vyzrál.

O hodinu a půl později jej již přivolává v zaplněné smuteční síni farář k řečnickému pultíku. Syčák se v černém obleku mírně důstojně mírně ukloní směrem k rakvi zesnulého kantora, pak k lidem a poté již pomalu promluví:

„Vážení, drazí přátelé. Sešli jsme se dnes ke společné vzpomínce...“ ukazováčkem pravé ruky musí jet pod řádky svého sepsaného textu, jinak by se mu písmenka rozletěla do všech stran. Tak je z čehosi rozrušen.

„... ke vzpomínce na nejen výborného učitele, ale především člověka. Nikdy jsem jej neslyšel si na cokoliv stěžovat a to prosím byl pamětníkem Druhé světové války...“ pokračuje Syčák a najednou zbystří.

Místo vydoufaných procítěných povzdechů místností začíná křižovat neúprosný pískot. Není páru očí, jenž by se na něj nyní nedíval mrazivě.

Probůh! Tohle přeci ne, takhle se to nemělo vyvíjet! Co se to sakra děje? myslí si Syčák.

Když pískot neustává, tak si přizná, že tohle prostě nevyšlo. Asi to není tak snadný, připravit si dobrej proslov.

Napůl sklapne ústa a i jeho ukazováček se zastaví. Jen jeho levá ruka pokračuje ve vehementním onanování za pultíkem.

Dva širocí pánové z první řady vstali a míří k němu:

„Počkejte pánové, ještě chvilku!“ vyzývá je Syčák.

Oni ho nenechají dokončit ani větu, natož cokoliv jiného. Zmačkají ho, donutí si nasadit zpět kalhoty a vyvádí ven. Nepřepere je, tak jejich úspěšné snažení alespoň demonstrativně vyzívá. Unavují ho svou zabedněností k spánku.

Venku schytá pár ran a je opuštěn. Rozhlédne se, poodejde hřbitovem dále od síně a to, co v ní začal, dodělá u hrobů jeptišek z místního kláštera.

Nějak mu najednou přijde očividné, že není pravdou, že všechny oči v síni na něj hleděly mrazivě. Jedny ne. Ty se dívaly shora a poprvé měly po své smrti čirou radost.

Po tom, co ve svém životě zažil, začal Syčákův učitel milovat svobodu, milování a úžasné momenty vyvrcholení až za hrob a nenávidět lživé hloupé kecy, které dokáží zfanatizovat davy lidí až do válečného stavu. Neopustilo jej to ani nyní.

Zvláštní, že i jemu chtějí vzdát hold spoustou keců, ale ani jedním orgasmem, myslí si Syčák.

A netuší, že právě na to, až mu tam nahoru pošle někdo jeden nezaslovený orgasmus, učitel čekal, aby se mohl s radostí znovu narodit.

Syčák už se tady nemá za čím honit, tak jde pryč. Zastaví se cestou ještě u jednoho hrobu, protože se mu u něj zachce zastavit.

„To je ale krásný hrob!“ prohodí k lidem, kteří kladou květiny na rov vedle.

„Člověk dostane chuť si ho prohlédnout – čistý mramor, jemné zdobení, ach... tak pan Blatný zde dlí... krásné jméno, dočista jako ten básník,“ baví sousedy svým proslovem, usmívá se na ně a oni na něj.

Najednou ale ztuhnou:

„Co to tam děláš?“ houkne středněvěký pán.

Syčák si v tu chvíli uvědomí, že ten vyřezávaný křížek na kožené šňůrce, co se mu tak neuvěřitelně zalíbil, nekrade z náhrobního kamene tak nenápadně, jak si myslel.

Rychle zváží možnosti. Položit křížek zpět a říci, že si ho jen prohlédl – nepřipadá v úvahu. Nějak cítí, že ten přívěsek zde nechce zůstat, že chce jít s ním. Blatnej už je navíc tuhej, tak z toho těžko bude špatnej. Říci, že ho nese k opraváři? Příliš extravagantní. Předstírat epileptický záchvat. Který odtrhne jejich pozornost od křížku? Ne, na to není dost dobrý herec.

Koniec ukážky