Ta vod eS

Děvčátko

s urnou

1. vydání

Praha

2014

Ukážka z elektronickej knihy

© Jana Salot

Obálka: © Ivona Knechtlová

Vydal: Tomáš Marák – nakladatelství Nuridius

Janovského 991/44, Praha 7-Holešovice, 170 00

v roce 2014 jako svou 12. publikaci

Vydání první

ISBN 978-80-87822-19-7 (online)

„Mámě“

Předtím

2007

U kavárenského stolku sedí tři studentky a jeden muž. Jsou zabráni do rozhovoru. Zdálo by se skoro, že se jedná o družnou zábavu, nebýt toho, že muž pokládá značně jízlivým tónem otázky a každá ze studentek má před sebou index. Čtvrtá studentka – drobná, pohublá hnědovláska Dana – se už chvíli schovává za věšákem na kabáty a váhavě přešlapuje. Od stolu k ní zalétají slova jako gradace a diskurz. Většinu slov Dana miluje, ale z diskurzu má panickou hrůzu. Ani za tři roky studia na filozofické fakultě nepochopila, proč tohle slovo všichni lidé s titulem tak vehementně používají. Dana se asi na filozofování zkrátka nehodí. Možná měla jít raději na VŠE, nebo na peďák, jako většina holek z gymplu.

Zaloví v kabelce a vytáhne otrhaný sešit. Musí si ještě zopakovat Descartovy hlavní myšlenky. Jestli se jí na to Miler zeptá, určitě ten zápočet nedostane a může jít rovnou vrátit index na studijní. Kdyby ten pitomec doktorandská aspoň neměl tak samolibý úsměv, jakmile někdo něco řekne špatně. Na semináři ji to vždycky vyvedlo z míry, takže pak nebyla schopná říct ani to, co ještě před pěti minutami věděla.

Dana chvíli horečně projíždí očima stránky sešitu, nadepsaného Filozofie-seminář, až nakonec s povzdechem zaklapne desky a vydá se ke stolu. Obvykle má tuhle kavárnu moc ráda, ale dneska by nejradši utekla na druhý konec Prahy. Nebo aspoň dolů do sklepa, kde právě začíná koncert kapely Hustý fláky. Ten název Danu strašně rozesmál, když si ho přečetla na ceduli u dveří kavárny.

„Dobrý večer,“ pozdraví dívka nesměle spolužačky i doktoranda.

„Dobrý…“ odtuší zkoušející a neodpustí si významný pohled na hodinky.

„Moc se omlouvám, nejela mi tramvaj,“ pípne Dana kajícně a posadí se na volnou židli.

„Tak to jste si jistě při čekání stihla vše řádně zopakovat a jistě nás ohromíte svými znalostmi,“ vychutnává si doktorand Danu.

Mezitím přijde servírka. „Co si dáte? Máme čerstvý zásoby zelený, “ prohodí bodře. Naráží na minulý pátek, kdy tu Dana s Michalem vypili každý sedm panáků a Dana pak tancovala na stole. A stejně jí to nebylo nic platný, protože ten blbec Michal jí celou dobu akorát básnil o svý nový holce. Za tři roky, co se s Danou schází, už je to třetí, ale Danu má pořád jenom jako kamarádku, který se svěřuje. Po každým jeho rozchodu Dana marně doufá, že už mu dojde, že ona je nejlepší, ale vždycky přijde nějaká jiná a Dana pak poslouchá celý dny jeho chvalozpěvy a celý noci brečí do polštáře. Určitě je to tou její pitomou jizvou na čele. Kluci ji neberou jako ženskou, každej s ní chce akorát kamarádit… Je jí dvaadvacet a ještě neměla žádný vážný vztah. Vlastně ani nevážný. Nejspíš umře jako stará panna.

„Vidím, že se nám chystáte sdělit nějakou hlubokou myšlenku, když nás tak dlouho napínáte,“ vyrušil ji ze zamyšlení hlas doktoranda Milera.

„Promiňte, prosím, dám si zelený čaj,“ řekne rychle servírce. Zatracený přestavby učeben! Tohle zkoušení v kavárně byl Daně čert dlužnej. Jakoby neměla problém soustředit se i v učebně. Pořád musí myslet na Michalovy kučeravé vlasy, na jeho úsměv…

„Tak začneme,“ zamne si ruce zkoušející. „Co kdybyste nás seznámila s životem a dílem René Descarta. Myslíte, že by bylo možné tuto mou pokornou žádost vyslyšet, kolegyně?“ pronese Miler jízlivě a usrkne si z hrnku kávy.

Dana ze sebe souká všechno, co jí utkvělo v hlavě. Miler nešetří otázkami, ani ironickými poznámkami. Nakonec si řekne o index a překvapivě do něj napíše ‚započteno‘. Pak se rozloučí s Danou i jejími spolužačkami, které už stačil podusit předtím, a odchází.

„Ten na tebe byl teda drsnej! Nám položil akorát každý tři otázky a dal nám to. Asi jsi ho rozdráždila tím pozdním příchodem,“ řekne Daně spolužačka Šárka, když Miler opustí kavárnu.

„Měly bychom to oslavit!“ navrhne vedle sedící Eva.

Šárka se toho hned chytí.

„To je jasná věc. Kam půjdeme? Ti dva matfyzáci, co jsme s nima pařili včera na koleji, říkali, že půjdou do Karlovek.“

„A nechcete radši do Krásných ztrát? Disko nesnáším!“ přidá se do diskuze Pavla.

Dana si vzpomene na plakát. „Hele a co jít na tu kapelu, co hraje dole?“

„Myslíš Hustý fláky?“ řekne posměšně Pavla. „Zní to tak ulítle, že bych to docela chtěla vidět.“

Pavla byla velká intelektuálka a zbožňovala, když mohla něco kritizovat.

„Já bych to zkusila. Včera jsem si při běhání zvrtla kotník a bolí to jako čert. Nikam daleko nedojdu,“ přidá se Eva.

Jen Šárka posmutní. „Tak na dvě písnička a pak se mnou aspoň jedna z vás půjde do Karlovek! Ten blonďatej matfyzák tam prej bude čekat jenom na mě!“ zasní se. Šárka byla vždycky trochu naivní. Pavla si z ní občas utahovala, že s tou svou kýčovitou romantikou měla jít na peďák. Pavla je tak trochu snobka.

„Tak uvidíme, když to bude blbý, tak s tebou půjdu,“ slíbí Šárce Dana, i když na diskotékovou smršť v Karlových lázních nemá právě náladu.

Jedna po druhé zaplatí a sejdou do sklepa, kde rámusí přezvučený rock.

„Dala jsi mi tvoje srdce

a já jsem chtěl jen tvůj klín,

teď držím tvůj dopis v ruce,

píšeš, že si pustíš plyn…“

haleká do mikrofónu tmavooký, tmavovlasý zpěvák, asi tak dvaatřicátník, v upnutém černém tílku, pod kterým se mu rýsují svaly.

„Pane jo, to je ale kus! Škoda, že je tak starej!“ zahlaholí Eva nadšeně a Šárka jí přizvukuje. Pavla sice kritizuje zpěvákovy falešné výšky, ale kouká na něj stejně uslintaně jako ostatní holky. Daně se také líbí, i když svalovce v upnutých tílkách moc nemusí. Zatímco si holky umíní, že se seznámí s kapelou, radši mlčí. Moc netouží dát se s tím krasavcem do řeči. Určitě by akorát dělala trapný vtípky a pak se zamilovala jako vždycky. V nejlepším případě by z ní udělal vrbu. Takhle pěknýho kamaráda by asi neustála. Radši se omluví a odejde na toaletu. Tam dlouze formuluje textovku Michalovi, hlásí výsledek zkoušky a popisuje koncert. Zabere se do psaní natolik, že si ani neuvědomí, že kapela přestala hrát. Dojde jí to, až když u východu z toalet vrazí do zpěváka.

„Omlouvám se,“ vykoktá ze sebe Dana a cítí se trapně.

„V pořádku, měl jsem koukat,“ usměje se zpěvák a Dana si povšimne, že se mu kolem očí už dělají vějířky vrásek.

Taky jí neujde tetování na jeho rameni. Obrázek řeky lemované vrbami.

Osmělí se a vyřkne otázku: „Pěkná kérka. To je nějaká konkrétní krajina?“

Zpěvák se trochu samolibě podívá po svém rameni.

„Jo, jedno slepý rameno Vltavy, kam jsme jezdili jako puberťáci na vodu.“

„Ty máš na rameni rameno? To je boží!“ nadchne se Dana tou slovní hříčkou jako malá holčička.

Zpěvák se chvíli zamyslí a pak se plácne do čela.

„To je dobrý, to mě nikdy nenapadlo. Chvíli mi trvalo, než jsem to pochopil. Nevěděl jsem, že máme tak chytrý fanynky,“ usměje se.

Dana se zatváří, jako by se omlouvala, že mu kazí radost.

„No… já vlastně zatím nejsem fanynka. Byla jsem nahoře v kavárně se spolužačkama. Dělaly jsme tam zápočet a udělaly. Slyšely jsme hudbu, tak jsme se rozhodly oslavit to koncertem.“

„A jak se vám to líbí?“ otáže se se zájmem zpěvák.

„Slyšely jsme jen tu poslední písničku. Melodie pěkná, text docela dobrej, akorát tam máte chybu,“ rozpovídá se Dana a hned si v duchu vynadá, že dělá zbytečně chytrou. Možná je něco pravdy na tom, když jí její babička říká, že se Dany chlapi bojí, protože moc chytračí. Honem se začne omlouvat.

„Teda promiň, ptal ses. Ani není moc velká, neměla jsem to zmiňovat. Nezlob se…“

Má skoro na krajíčku. Chce odejít, ale zpěvák ji chytí za ruku.

„Neblbni, já se nezlobím. Ta chyba mě zajímá. Nechoď pryč.“ Udělá psí oči, až se Dana musí usmát. Navíc je celá šťastná, že se neurazil.

„Měli byste tam mít ‚Dala jsi mi svoje srdce‘, ne ‚tvoje srdce‘. Když je podmět stejnej s vlastníkem předmětu, tak se vždycky používá zájmeno svůj,“ rozpovídá se, ale pak se zarazí. Zase moc chytračí. Dělá to vždycky, když se chce zalíbit a je nervózní. Jenže pak si připadá, jako že machruje a je nervózní ještě víc.

„Ale jinak je ten text pěknej,“ dodá honem, aby si nemyslel, že se povyšuje.

„Aha, to jsem nevěděl. Teda asi kdysi věděl, ale už je to dávno, co jsem se učil češtinu,“ odpoví jí. „Hele a nechtěla bys teď dávat pozor na další texty a po koncertě mi říct, jestli tam jsou ještě nějaký chyby?“ napadne ho. „Jinak, já jsem Jakub.“

„Dana, ahoj,“ podá mu ruku a on se k ní sehne, aby ji políbil na tvář. Daně projde celým tělem vlna vzrušení. Musí se hodně soustředit, aby mohla odpovědět na jeho otázku.

„Tak já to zkusím, ale nejsem zas taková kapacita – nestuduju češtinu.“

„A co studuješ?“ zeptá se jí.

„Estonskou filologii,“ odpoví Dana skoro stydlivě.

„Fíha!“ neskrývá Jakub obdiv. „Takže umíš estonsky?“

„Právě že moc ne…“ povzdychne si Dana.

Jakuba její studium očividně zaujalo, protože se ptá dál.

„A jak ses k tomu vlastně dostala, ty máš nějaký estonský kořeny?“

„Právě že vůbec ne. Já se jen po maturitě nedovedla rozhodnout, co bych chtěla dělat, tak jsem si dala přihlášku na tenhle úlet. Ale moc mi to nejde. Taky to nemá moc velký využití. Dost často mám sto chutí toho nechat.“

Danu jeho zájem těší, ale byla by radši, kdyby se ptal na něco, v čem je dobrá. Třeba na… na… Vlastně je to fuk, protože si Dana na nic takovýho nevzpomíná.

„To nedělej, byla by to škoda!“ zvolá Jakub téměř s takovou naléhavostí, jako by ji prosil, ať neskáče z mostu. Pak se podívá na hodinky a posmutní. „Hele, já bych s tebou hrozně rád pokecal, ale už musím jít – končí nám přestávka.“

Dana chápavě přikývne. „Jasně, nebudu tě zdržovat.“

„Tak zatím. A nezapomeň, budu čekat na tvoje postřehy!“ připomene, stiskne jí rameno a odchází na toaletu.

Dana vykročí ke schodům a přitom se pohledem setká s malýma obrýlenýma očima doktoranda Milera. Ani neví, jak dlouho tam stál. Každopádně po jeho ironickém úšklebku není ani stopy. Místo toho na Danu hledí podivně smutným pohledem. Pak se beze slova otočí a odejde. Dana celá překvapená zůstane chvíli stát. Potom nad tím zakroutí hlavou a jde za holkama.

U dveří, kde předtím všechny stály, je ale prázdno. A nevidí je ani u stolku, ani u pódia, asi šly do těch Karlovek, napadne ji. Měla by jít za nimi. Už se chce otočit a jít, ale na pódiu se začala připravovat kapela. Dana si vzpomene na svůj slib a místo odchodu se posadí. Objedná si pivo a poslouchá. Koncert trvá ještě asi třičtvrtě hodiny. Po jeho skončení chce Dana jít za Jakubem, ale někdo jí zaklepe na rameno.

„No ty vole, kde seš? Všude tě hledáme!“ volá Eva.

„Sedím tu celou dobu, ale vás jsem nikde neviděla,“ pokrčí Dana rameny.

„No my myslely, že ses zdejchla a nebavilo nás to tu, tak jsme vyrazily do Karlovek. Jenže tam byla dlouhá fronta, tak jsme se zase vrátily. Jo, tohle je Tomáš a Matěj,“ představí Daně dva brýlaté kluky, kteří stojí za ní a trochu rozpačitě se rozhlížejí po sále. Dana si domyslí, že jsou to ti studenti Matematicko-fyzikální fakulty, o nichž Eva tak básnila. Podají si ruce, pak si všichni sednou ke stolu. Dana nervózně pokukuje po pódiu. Kluci z kapely uklízí nástroje, ale Jakub mezi nimi není. Asi si z ní dělal srandu, pomyslí si. Nejspíš to bude pěkně namachrovanej blbec. Rezignovaně si objedná další pivo a snaží se zapomenout na obrázek na jeho rameni.

2008

Dana spěchá ze semináře do práce. Měla by se učit na zkoušky, ale jako obvykle si toho na sebe nabrala moc a upsala se k deseti hodinám týdně na Oddělení digitalizace univerzitních archivů. Vyplňuje políčka databáze a občas vtipkuje se šéfem, milým šedesátníkem, který si drzou studentku oblíbil.

Veselé rozmluvy s tím pánem jsou pro Danu jako balzám na duši. Dana je totiž celá rozhozená. Zase se totiž moc upnula na jednoho chlapa. Tentokrát na doktoranda filozofie Radka Milera. Od toho zápočtového setkání se s Danou a jejími spolužačkami často scházel, i když už je neučil. Dana si nejdřív myslela, že má zájem o ni, často na ni totiž házel ty svoje smutné pohledy. Pořád se ale k ničemu neměl, tak to nevydržela a pozvala ho do čajovny. Docela dobře si popovídali, ale od toho večera se s ní skoro už nebavil. Navrhnout pokračování se jí zdálo nevhodné, a tak to nechala být. Stihla se do něj ale zamilovat. Za pár týdnů už jen vzdychala a smutně přihlížela, jak se dal dohromady s jednou studentkou historie. Vodil ji pak na setkání s Danou a s jejími kamarádkami. Dana, která se upla na myšlenku, že konečně skončí její samota, byla zklamaná a smutná. Hlavně po tom, co Eva sbalila matfyzáka Tomáše a jeho kamaráda Matěje dohodila Pavle. I Šárka byla zadaná, a tak se mezi nimi Dana cítila čím dál osaměleji. Ještě že má aspoň tu brigádu.

Proboha, to je hodin! Rychle seběhne po schodech do podzemní kanceláře, kde sídlí její chlebodárce. Dveře jsou pootevřené a všude po stolech se válí papíry. Šéf má na svém stole krabici a plní ji různými lejstry.

„Co se děje? Stěhujeme se konečně do toho novýho kanclu?“ optá se vesele Dana a přemýšlí přitom, čím by šéfovi mohla pomoci.

Profesor ale vesele vůbec nevypadá.

„Kdepak,“ zavrtí hlavou. „Musíme to tu vyklidit a zastavit práci – neprodloužili nám grant…“

„No to je teda malér!“ spráskne Dana ruce. „Jak je to možný?“

„To víš, předseda grantový komise je teď Kulhánek. Ten má svoje oblíbence a já mezi ně nepatřím,“ pokrčí nadřízený rameny.

Daně se zdá, že se profesor nechal vyšachovat příliš rychle.

„A nemůžeme se odvolat?“ zeptá se po chvíli.

Šéf si pomalu sedne za stůl.

„Víš, děvenko, já už jsem na takovýhle boje starej. Prostě si pojedu na Moravu na chalupu a budem tam se ženou sekat zahrádku a zavařovat okurky. Vždyť já už se na to strašně těším,“ zasní se profesor.

Dana sice nechápe, jak se někdo může těšit na zahradničení, ale vidí, že šéfa k žádné akci nepřiměje.

„Doporučím tě do Ústavu pro jazyk český. Tam pořád hledají někoho na práci s databázemi,“ slíbíl jí, než se dali do dalšího balení.

Asi za půl hodiny je vyrušilo zaklepání. Na profesorovo vyzvání vešel do místnosti vysoký tmavovlasý mladík. Dana v něm okamžitě poznala zpěváka, kterému kdysi slíbila opravit texty. Po tom koncertu se snad dva týdny skoro každý den dívala na všechny vývěsky o koncertech v okolních klubech, ale Hustý fláky už nikdy neobjevila.

„Ahoj tati, tak co, už máš sbaleno?“ pozdraví Jakub Danina šéfa.

Tati? Dana si údivem málem upustí krabici na nohu.

„Jojo, už právě končím poslední krabici na odvoz. Jen si odskočím a můžeme nakládat,“ odpoví profesor.

„Jasně, počkám zatím tady,“ řekne Jakub a posadí se. Pak si teprve všimne Dany. Nejdřív překvapením vykulí oči, ale pak se zeširoka usměje.

„Ahoj! Co ty tady?“

„Ahoj! Balím krabice,“ oplatí úsměv Dana.

„Počkej, ty jsi ta krásná brigádnice, o který táta pořád mluví?“

Dana zrudne. Nikdy by ji nenapadlo, že o ní šéf mluví doma, natož že ji považuje za krásnou.

Rozhodí rukama.

„Vidíš tady nějakou jinou?“

Jakub namísto odpovědi zavrtí hlavou.

„Tak vidíš. Chcete to pomoct naložit?“ ukáže Dana na sbalené krabice připravené u dveří.

„A nejsou pro dámu moc těžký?“ zeptá se Jakub.

„Pro silnou dámu ne,“ pronese Dana s předstíranou lehkostí a hned se chopí jedné z krabic na důkaz, že ji unese.

„Tak dobrá. I když nošení krabic asi ve smlouvě nemáš, ne?“

„To nemám,“ přisvědčí Dana a krabici opět položí. Musí se přitom hodně přemáhat, aby nebylo poznat, jak velké tíhy se právě zbavila.

„Hmmm,“ odtuší Jakub a vypadá, jako by se k něčemu odhodlával. „Příplatek za to asi nedostaneš.“

„To asi ne…“ pokrčí Dana rameny.

„Ale mohl bych to vzít na sebe a nabídnout ti odměnu v naturáliích. Teda, kdybys chtěla,“ řekne nesměle a prstem přitom jezdí po hraně stolu.

Dana trochu polekaně vzhlédne. Myslí si, že je to asi pozvání na večeři, ale není si úplně jistá – ještě ji nikdo na večeři nepozval.

„Nebo ne, to byl jen nápad,“ vyhrkne Jakub rychle, když vidí, jak se dívka tváří.

Zadívá se jí do očí.

„Já jen, docela rád bych tě trochu víc poznal, zašel třeba na večeři, nebo na víno. Tenkrát na tom koncertě jsi na mě udělala dojem a táta o tobě taky pořád mluví.“

„Vážně?“ zeptá se překvapeně a trochu dotčeně. „Vždyť ses hned po skončení zdejchl. Myslela jsem, že sis ze mě jen dělal legraci.“

„Kdepak, musel jsem rychle odvízt našeho basáka do nemocnice, rodila mu manželka,“ odpoví Jakub a neunikne mu, že se Daně viditelně ulevilo.

„Tak to jo,“ stačí mu na to ještě odpovědět, než se otevřou dveře.

Profesor vejde celý nervózní, že byl pryč tak dlouho a hned se omlouvá. „Nezlobte se, mládeži, potkal jsem na chodbě docenta Reicherta a trochu jsme se zapovídali. Pracujeme zrovna na jistém diskurzu.“

„Diskurzu. Proboha, tati, tyhle vědecký slova jsou děsný,“ obrátí Jakub oči v sloup a Dana ho za to odmění zářivým úsměvem.

„Na tu večeři půjdu moc ráda,“ prohodí směrem k němu, když pak jdou s krabicemi k autu.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Předtím

2007

2008

Dávno předtím…