Saeculum

Ukážka z elektronickej knihy

Aj v tlačenej verzii

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Zrodení pre smrť

Prekliate mesto

Serafína – Skrytá tvár

Ursula Poznanski

Saeculum – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv

Pre môjho otca, ktorý miloval les,

a pre moju tetu a môjho strýka,

ktorí z neho pre nás spravili osobité miesto

„Ach, môj Bože, toľko krvi!“

„Zomiera. Myslím, že zomiera.“

„Kde je meč?“

„Leží na schodoch.“

„Tam nemôže zostať.“

„Ó, Bože, chcem ísť odtiaľto konečne von!“

„Nepovieme ani slovo o tom, čo sa tu stalo, jasné?“

„Ale čo ak… myslím, ak…“

„O to sa postarám. Bez obáv.“

1.

Bastian už z diaľky počul rinčanie mečov. Prichádzalo od hradného opevnenia, z miesta, kde bola najväčšia tlačenica. Kdesi v tom dave ľudí musela zmiznúť Sandra, zatiaľ čo jeho pozornosť zaujali sušené bylinky.

Okuliare si posunul do vlasov a šúchal si oči. Namiesto učenia sa mal poslednú noc radšej spať. A na celom stredovekom trhu nemali nikde nijakú kávu. Len mäso, medovinu, pivo a ovocné šťavy. Ach áno, nezabudnime na nápoje lásky. Uškrnul sa. Pri stánku s potrebami pre bosorky mu Sandra strčila pod nos flakón, z ktorého vystupovala prenikavá vanilková vôňa.

„Jeden dúšok a podľahneš mi na večné veky,“ zašepkala a šibla po ňom pohľadom. Krátko nato sa mu stratila medzi návštevníkmi trhu, ktorí prúdili k miestu súboja.

Bastian si opäť nasadil okuliare na nos a usiloval sa v tlačenici vypátrať Sandrine svetlé kučery.

„Hľadáš niečo?“ Do cesty mu vstúpila bacuľatá tmavovlasá dievčina, dlhé čierne šaty sa jej leskli na slnku. Bastian ju odhadol na dvadsaťdva alebo dvadsaťtri rokov, ale čierne linky okolo očí, hrubé ako brvná, ju robili staršou, než pravdepodobne bola. „Nechceš vedieť, čo majú osud a budúcnosť pre teba pripravené?“ Bez okolkov siahla po jeho ruke a obrátila ju dlaňou nahor.

„Nie, chcem vedieť, kde trčí moja priateľka,“ povedal, kým dievčina krátkym popraskaným nechtom prechádzala po čiarach na jeho dlani.

„Ako vyzerá?“

„Približne taká vysoká ako ty, štíhla, má na sebe stredoveké šaty so šnurovačkou. Červenohnedé.“

„Och. Počkaj… vidím niečo… tvoja čiara srdca je veľmi výrazná… osoba, ktorú hľadáš, má kučeravé dlhé blond vlasy, správne? Zelené oči. A… volá sa Sandra.“

Bastian prekvapene stiahol ruku. „Prezradíš mi svoj trik?“

Dievčina si ho najprv vážne prezerala. „Nijaký trik. Poznám ju. Na chvíľu sa tu zastavila a potom išla na miesto turnaja, boje sa začali už pred chvíľou. Pri malom múriku tam vpredu musíš zahnúť doľava.“ Opäť ho chytila za ruku a dôkladne ju skúmala. Na jej hánkach zbadal tmavomodré značky, namaľované alebo vytetované.

„Prichádza k tebe niečo nové, niečo veľké,“ mrmlala. „Ak nebudeš opatrný, celkom ťa to rozhodí a pochová.“

Bastian stiahol ruku a uškŕňal sa. „Moja skúška z fyziológie. Výraz veľký na to vôbec nestačí.“

Dievčina jeho úsmev neopätovala. „Nežartujem. Keď hovorím niečo veľké, tak to tak aj myslím. Mal by si byť opatrný. Ak chceš, vyveštím ti pomocou rún, bude to jasnejšie.“

No to určite. „Ďakujem, ale ja v tom mám dostatočne jasno.“

„Ako chceš. Ale ak si to rozmyslíš, pýtaj sa na mňa, všetci ma tu poznajú.“ Opäť ho chytila za ruku, no tentoraz, aby ňou potriasla. „Volám sa Doro.“

„Bastian.“

„Viem.“

V duchu sa pousmial. Doro bola perfektnou trhovou bosorkou so svojím drsným hlasom, hlboko položenými očami a obočím, ktoré sa nad nimi klenulo ako hrubé húsenice. Napriek tomu si vymanil ruku z jej zovretia, trochu silnejšieho, ako mu bolo príjemné. Prikývla, akoby ani nič iné neočakávala.

Bastian bol rád, že sa s priateľským zamávaním mohol vmiesiť do davu. Aspoň jednu jej radu poslúchne, odbočí pri múriku a zamieri na miesto turnaja. Razil si cestu cez húf mužov v škótskych sukniach a s odhalenými bledými trupmi. Aj toto bolo stredoveké? Nech je, ako chce, do večera ich jarné slnko obdarí riadnymi spáleninami. Gratulujem.

Zhlboka sa nadýchol a odsunul tú myšlienku bokom. Vypnúť, to bolo jeho heslo. Aspoň raz nemyslieť na štúdium medicíny. Skutočne si to zaslúžil.

V ceste mu stála skupina žien v drahých kostýmoch dvorných dám, pretlačil sa popri nich a pri poslednom predajnom stánku odbočil. Tam vpredu musí byť miesto turnaja. Bastian žmurkal v slnečnom svetle a zrazu mu celou silou vrazil do nôh blonďavý štupeľ, zjavne na úteku pred svojou matkou, ktorá mu chcela vziať ukradnutý drevený meč.

Neuveriteľné, koľko ľudí trh prilákal. Návštevníci bez kostýmov, ako bol Bastian, pôsobili v rifliach, tričkách a teniskách zvláštne medzi rytiermi a dámami, Vikingami a Amazonkami.

Miesto, kde sa mal konať turnaj, bolo obohnané latkovým plotom, na ktorom viseli strapce veselých detí, mnohé s drevenými oštepmi alebo mečmi, niektoré s prakmi. Bastian si v hlave premietal rôzne zranenia očí, aké môže spôsobiť dobre mierená rana, ale opäť sa zabrzdil. Dnes nie, dočerta!

Uprostred námestia bol v plnom prúde šermiarsky súboj. Mohutne pôsobiaci rytier, celý v modrom, sa bránil proti menšiemu, ale vrtkému súperovi, ktorý ho striedavo atakoval mečom a kopancami.

V bezprostrednej blízkosti diania zbadal Sandru. Práve vtedy, keď sa cítila nepozorovaná, si Bastian ešte väčšmi uvedomil, aká je pekná. Dosiaľ nikdy nepôsobila tak uvoľnene ako na tomto trhu. Hodila sa sem, ako tam stála v prvom rade, mierne nahnutá cez plot, a pozorovala súboj. Akoby tu bola doma.

Sem-tam si vymenila zopár slov s divákom vedľa seba, ktorý vyzeral ako bradatý dlhovlasý sud na dvoch nohách. Patril azda aj on k bojovníkom? Meč, čo mu visel na širokom opasku, hovoril za, objem jeho tela proti.

Modrý rytier zhodil svojho súpera a so zdvihnutou zbraňou sa naňho vrhol, ale malý protivník sa bleskovo odkotúľal z nebezpečnej zóny a jedným skokom bol opäť na nohách. Publikum burácalo.

„Bastian! Tu sme!“ Sandra si ho všimla a mohutne naňho mávala. „Poď! Georg a Nathan hneď skončia!“

Ospravedlňoval sa napravo i naľavo, zatiaľ čo sa predieral radmi ľudí.

„Kde trčíš?“ objala ho Sandra. „Pri stánku s olejovými mydlami som ťa ešte videla a v nasledujúcom okamihu si zmizol.“

„Vedľa niekto predával liečivé bylinky, to som si musel pozrieť.“

V hranom hneve prevrátila oči. „To som si mohla myslieť!“ Obrátila sa k súdkovitému chlapíkovi, ktorý s úsmevom sledoval ich rozhovor. „Toto je Bastian, už som ti o ňom rozprávala. Bastian, toto je Kamienok.“

Kamienok? Bastian sa musel nevdojak uškrnúť. Pomyslel si, že lepšie by ho vystihovalo slovo balvan.

„Zdravím vás, šľachetný cudzinec,“ povedal ten kolos. „Nebuďte prekvapený z môjho čudného mena, pretože sa vlastne volám Christian Stein. Ale veruže žiadne prasa ma tak nevolá.“

Šľachetný cudzinec? Veruže? Bastian si vymenil pohľad so Sandrou. Očakávala, že aj on bude takto rozprávať?

V nasledujúcom momente na jeho plece ťažko dopadla mohutná Kamienkova ruka. „To je v poriadku, nenechaj sa vyviesť z konceptu mojím táraním.“

„Okej, vďaka,“ povedal Bastian s úľavou. „Ja na tieto stredoveké formy komunikácie nie som, je mi ľúto.“

„Nevadí, rýchlo sa do toho dostaneš, keď na to príde. Nepovedala ti Sandra, že na tomto trhu ušetríš na vstupnom, ak prídeš v rúchu?“

Rúcho, opäť také slovo. „Áno, ale nemám nijaké… rúcho. A úprimne, stálo by ma to viac ako vstupné.“

„Chytrý chlapík, len čo je pravda,“ mrmlal Kamienok. Pohľad mu kĺzal z Bastiana na Sandru. „Ako dlho sa už poznáte?“ Jeho žmurknutie prezradilo, že by veľmi rád počul detaily.

Bastian sa rozpačito prehrabol vo vlasoch. „Ešte nie dlho. Niekoľko týždňov.“

„Šesť. To znamená… stretli sme sa asi štyrikrát,“ vysvetlila Sandra veselo. „Stretli sme sa na univerzite, čo je asi jediné miesto, kde človek Bastiana stretne. Väčšinou je zahrabaný v knihách a učí sa. Zriedka má čas vyjsť si von.“

„Ty ho však máš habadej, pokiaľ viem,“ podpichoval ju Kamienok. „Priznaj sa, naschvál si zablúdila medzi medikov, aby si si ulovila budúceho primára, čo?“

Sandra ho hravo rypla do rebier. „Také niečo by som nikdy neurobila.“ Usmiala sa na Bastiana. „Ale pozri sa naňho. Nie je ho príliš škoda, aby skončil ako domased? Myslím, že má akútny nedostatok čerstvého vzduchu, a rozhodla som sa, že sa to musí zmeniť.“

Bastian dúfal, že očervenel len vnútorne. To, čo povedala, znelo, akoby už boli pár – niežeby proti tomu niečo mal. Och, nebesá, práve naopak. Ale… ešte to tak nebolo.

„Čerstvý vzduch?“ spýtal sa Kamienok a uškrnul sa. „Myslíš tak naozaj veľa čerstvého vzduchu?“

Sandra pozorovala Bastiana so zjavným pobavením. „Veľmi veľa. Tak veľa, koľko len môžeme dostať.“

Obaja sa smiali. Bastian zjavne niečo nepochopil. Pravdepodobne nejaký stredoveký vtip zasvätencov.

„Nuž, potom môžeme len dúfať, že ten čerstvý vzduch bude znášať,“ dodal Kamienok s úškrnom.

Ľudia okolo nich tlieskali, boj sa skončil.

Rytier v modrej zbroji – Georg? – s rinčaním podišiel k Sandre a Kamienkovi. „Kde je?“ dychčal. Pohľad mu blúdil po dave divákov. „Nie je s vami?“

„Nie. Žiaľ,“ odvetila Sandra. „Mimochodom, toto je Bastian, hovorila som ti o ňom.“ Postrčila ho ku Georgovi.

„Teší ma,“ povedal Georg, no na Bastiana pritom ani nepozrel. „Prepáčte, prosím, ale naozaj neviete, kde trčí Lisbeth?“

„Nie,“ potvrdil Kamienok a tiež začal krúžiť pohľadom po okolí.

„Počas predstavenia tu nebola?“

„Neviem o tom. Určite nie pri nás.“

Na Georgovej tvári sa usadil stiesnený výraz. „Kde ste ju videli naposledy?“

„Pred dvoma hodinami ešte bola pri stánku s kušami a ukazovala deťom, ako majú správne založiť šípy,“ spomínal si Kamienok. „Potom som ju už nestretol.“

„Chcela si pozrieť súboj. Nechápem to.“ S privretými očami hľadel Georg na všetky strany, potichu nadával a bez ďalšieho slova odbehol preč.

„Čo to bolo?“ Bastian prekvapene pozeral zo Sandry na Kamienka. „Prečo je taký nervózny?“

Sandra mykla plecami. „Georg je už raz taký. Keď ide o Lisbeth, totálne šalie, ak nemá všetko pod kontrolou.“

„Nečudujem sa.“ Kamienok zahryzol do kúska tmavého chleba a zo svojho habitu zmietol niekoľko omrviniek. „Pochopíš to, keď ju uvidíš. Podľa mňa sa stále bojí, že by mu ju mohol niekto prebrať.“ Zasmial sa. „To je ale stres! To ľuďom, ako sme my, sa vodí lepšie. Nemám pravdu, Sandra?“

Tieň, ktorý preletel po Sandrinej tvári, zmizol tak rýchlo, že si Bastian nebol istý, či ho naozaj videl.

„V každom prípade by som s Lisbeth nechcela meniť, ak myslíš toto,“ povedala a pohodila vlasmi dozadu.

Na bojisko vstúpil ďalší pár bojovníkov. Vyšší z nich sa slávnostne poklonil publiku, zatiaľ čo ten nižší sa rozbehol, aby mu uštedril silný kopanec do zadku. Veľký skončil hlavou v piesku a diváci jačali.

„Lars a Bradavica,“ vysvetlila Sandra. „Len počkaj, toto bude fakt dobré!“

„Poznáš ich všetkých osobne?“ spýtal sa Bastian. „Každého jednotlivého nositeľa drôtenej košele?“

„Jasné. Patria do mojej skupiny.“

„Skupiny?“

„Mojej skupiny hráčov. Saeculum.“

Ich rozhovor prerušil kolektívny vzdych publika. Veľkému bojovníkovi – Bradavica, čo je to za meno?! – sa práve vyšmykol meč. Namáhavo sa zohol a tým sa vyhol Larsovmu úderu, ktorý zasadil takou silou, až sám potácavo krúžil po bojisku. Publikum vrieskalo od smiechu. Tí dvaja rytieri sa navzájom vždy o vlások míňali, utekali proti plotu, narážali do seba helmami a napokon obaja pristáli chrbtami na zemi. Potlesk bol obrovský.

„Neznamená Saeculum storočie?“ nadviazal Bastian opäť na rozhovor.

„Áno. Naše je štrnáste. Stanovuje hranice toho, čo je pri našich zrazoch dovolené.“

„Čo myslíš tým dovolené?“

Premeriavala si ho zhora nadol, skúmavo hodnotila každý kúsok jeho oblečenia. „Sme hráči postáv. Vyhľadáme si pusté časti krajiny a tam – nuž, tam hráme. Tvoje topánky, napríklad, by pri tom boli totálne zakázané. Suché zipsy ešte v štrnástom storočí neexistovali ani podrážky z gumy. Potom… ukáž, nech sa pozriem – rifle! Tie sa nedajú použiť vôbec, tie by si si musel na mieste vyzliecť.“ Naklonila hlavu, prekrížila si ruky na prsiach a žmurkala, akoby čakala, že zo seba skutočne zhodí nohavice aj topánky.

Bastian sa smial, spola pobavene, spola rozpačito, a Sandra sa pridala k jeho smiechu.

„Zopár dní sa dá vydržať bez novodobých vymožeností a zraz väčšinou netrvá dlho.“ Siahla po jeho ruke, na okamih, krátky ako úder srdca, ju podržala vo svojej a potom mu vzala náramkové hodinky.

„Ako prvé cvičenie hoď za hlavu časovú tieseň a stres,“ povedala potichu a končekmi prstov prešla po mieste, kde sa ešte pred chvíľou nachádzali hodinky. „Je deň. Slnko svieti. Viac vedieť nemusíš.“ V tomto svetle boli Sandrine vlasy morom z vĺn farby medu. Jej oči sa vpíjali do Bastiana.

Keď sa ju teraz pokúsim pobozkať, dovolí mi to?

Myšlienka odletela s mohutným potleskom divákov, ktorý upriamil Sandrinu pozornosť opäť na boj.

„Teraz už príde len boží súd, potom môžeme ísť niečo zjesť.“

Bastian si nebol celkom istý, či tomu správne rozumel. „Čo príde?“

„Boží súd. To bolo v stredoveku bežné, keď sa ľudia pred svetským súdom nedohodli. Vtedy sa radi spoliehali na nadprirodzené znamenia.“

Do stredu bojiska vstúpil okrúhly potiaci sa chlapík v obzvlášť nádhernej rovnošate so zlatými výšivkami. Otvoril popísanú rolku, dôležito sa poobzeral dokola a začal predčítavať: „Tu prítomná panna Mathilda sa obviňuje, že z komnát svojho pána odcudzila vzácny prsteň. Neexistujú žiadni svedkovia, ktorí by mohli potvrdiť jej výpoveď, preto si Mathilda vyhľadá bojovníka, ktorý zvedie súboj na dôkaz jej neviny.“ Ukázal na asi osemnásťročné dievča s dlhými blonďavými vrkočmi, ktoré stálo kúsok za ním. „Kto chce bojovať za pannu Mathildu?“ zvolal do publika.

„Už to došlo tak ďaleko,“ mrmlal Kamienok. „Držte si dievčatá nakrátko.“

Z davu sa vynoril vysoký urastený muž a postavil sa doprostred bojiska. Postavu mal zahalenú v tmavej peleríne, ktorej kapucňa vrhala tieň na jeho tvár. Niekoľko okamihov tam len stál, akoby ponorený do myšlienok, potom si jediným pohybom sňal plášť. Bolo to, akoby sa všetci diváci naraz nadýchli.

Mathildin záchranca mal približne dvadsať rokov, s miernym úsmevom sa popozeral dookola a spravil malý, uvoľnený kruhový pohyb špičkou svojho meča. Tak ako predtým Škóti, vystavil aj on svoj odhalený trup slnku, ale rozdiel nemohol byť väčší. Myšlienka, že by mu slnečné lúče mohli ublížiť, bola absurdná. Ľavou rukou si z tváre odhrnul dlhý svetlý prameň vlasov, zatiaľ čo mečom spravil priam vyzývavý pohyb smerom k svojim súperom.

„Kto je to?“ zamrmlal Bastian. „Siegfried drakobijec?“

Sandra sa pobavene zachichotala. „Nie celkom. Nie, to je Paul, mečom mávajúci krásavec.“

„To je od teba poriadne podlé,“ skonštatoval Kamienok. „Neustále tie predsudky voči nám fešákom!“

Sandra ho opäť láskyplne štuchla lakťom do rebier, pritom však nespustila oči z Paula. „Naolejoval sa, aby bolo lepšie vidno jeho svaly. To nemá nič spoločné s predsudkami, je to číra samoľúbosť.“

„Ja budem bojovať za Mathildu, o ktorej nevine som pevne presvedčený,“ vyriekol Paul nahlas. „Nastúpim proti každému protivníkovi, ktorý sa mi postaví.“

Nik z ostatných nositeľov meča sa ani nepohol.

„Ak nie je nikto pripravený nastúpiť proti mne, považujem boj za ukončený a vyhratý, celkom tak, ako to je a vždy bolo zvykom.“

Čakal bez akéhokoľvek náznaku netrpezlivosti, kým predstúpia Bradavica a Nathan.

„My sa ti postavíme spoločne!“ zvolal Bradavica. „Ak nad nami zvíťazíš, bude dokázaná nevina dievčaťa.“

„Súhlasím.“ Sotva to slovo vyslovil, obaja súperi vystrelili dopredu a jeden po druhom ho napádali rýchlymi mocnými údermi, ktorým sa buď šikovne vyhol, alebo ich odrazil svojím štítom. Nebolo pochybností o tom, kto má na svojej strane sympatie divákov.

Tí traja si svoj súboj perfektne natrénovali. Každý pohyb sedel, každý krok súhlasil, a keď Paul zakopol dozadu, predviedol taký nacvičený premet z nebezpečnej zóny, že mu publikum divo tlieskalo. Zakrátko zničil Bradavicu a Nathan sa vzdal. Po záverečnom klaňaní sa šou skončila.

Počkali, kým sa veľká časť divákov rozptýlila, čo trvalo dlhšie, pretože okolo Paula sa tlačil húf mladých dievčat, ktoré sa s ním chceli odfotografovať. Každá samostatne, prirodzene.

Nato sa Bradavica, vstanúc z mŕtvych, pridal k nim. „Daj mi niečo napiť, bratku!“ hučal.

Kamienok odopol zo svojho opaska bruchatú poľnú fľašu. „Len voda, priateľ môj. Buď taký milý a doplň ju, keď všetko vychlepceš.“

„Iste.“ Bradavica si odhrnul z čela upotené vlasy. Bastian teraz aspoň vedel, odkiaľ pochádza jeho prezývka, pretože presne nad koreňom nosa sa mu ako tretie oko skvela bradavica s priemerom dobrého centimetra. Bastian sa musel nútiť, aby na ňu ustavične necivel, priťahovala ho ako magnet. S laserom alebo skalpelom by sa s tým určite dalo niečo robiť.

Dopekla. Štúdium z neho spraví profesionálne deformovaného idiota, čo každého človeka, ktorého stretne, okamžite posadí do vyšetrovacieho kresla.

„Ihneď prestaň,“ napomínal sám seba a až z prekvapených pohľadov ostatných zistil, že to asi vyslovil nahlas.

„S čím má prestať?“ spýtala sa Sandra.

„Ach, s ničím. Hovorím to sám sebe, musím z hlavy dostať tú hlúpu medicínu, to je všetko.“

„Vidíš?“ Sandra sa uškrnula na Kamienka a v hlase jej vibroval triumf. „Mala som pravdu, pôjde s nami.“

„Kam s vami pôjdem?“

Kým mohla Sandra odpovedať, vzal ju Kamienok za ruku a odtiahol ju nabok.

„Ospravedlň nás na moment, priateľ môj.“ Začal Sandre dohovárať, žiaľ, nie dosť hlasno, aby mohol Bastian rozumieť, o čo ide. Len občas zachytil útržky viet.

„… s ostatnými dohodnuté,“ počul povedať Kamienka. „Myslel som, že žartuješ.“

Sandra odpovedala takisto tlmeným hlasom, jej slová prehlušil veselý ruch na trhu.

Bastian tam stál, pozoroval si špičky topánok a cítil sa prebytočný. Vymenil si rozpačitý úsmev s Bradavicom, ktorý takmer vyprázdnil fľašu a zvyšok vody si vylial na hlavu.

„… tentoraz obzvlášť pedantne.“ Opäť niekoľko Kamienkových slov, ktoré k nemu zavialo. „… nikdy nebudú súhlasiť. Odmietli dokonca Bena a Piu. Nikto nevie nič presné. Nesľubuj mu priveľa, inak…“

Zvyšok znovu zanikol v hluku trhoviska. Ľudia jasali, pretože Paul sa mávajúc lúčil so svojimi fanúšikmi. Pomaly kráčal cez bojisko a striedavo zdravil napravo aj naľavo.

Niečo veľké k tebe prichádza, spomenul si Bastian a v duchu sa uškŕňal. Ako rýchlo sa veštby dokážu naplniť, keď ich človek správne interpretuje.

Paul sa prepracoval až k nim, potľapkal Bradavicu po pleci a druhou rukou mu vzal fľašu.

„Prázdna!“ zavzdychal, so stiahnutým obočím si prezeral Bradavicove mokré vlasy a potriasol hlavou. „Úbohé plytvanie vodou. Buď taký láskavý a doplň ju, áno?“ Vtlačil mu do ruky fľašu. Pritom sa jeho pohľad stretol s Bastianovým.

„Ahoj. Mali by sme sa poznať, nie?“

Mali by sme? Kým Bastian premýšľal, či má tú poznámku považovať za milú alebo zvláštnu, Paul už mu podával ruku.

„Ja som Paul, a ak si Bastian, tak mi o tebe Sandra už čo-to povedala.“

Skutočne? „To spravila?“

„Áno.“ Paul sa naňho usmieval a nespustil ho z očí ani vtedy, keď Bradavica priniesol naplnenú fľašu s vodou a podával mu ju. Jeho pohľad bol na Bastianov vkus až príliš intenzívny.

„Predpokladám, že v skutočnosti sa voláš Sebastian?“

„Nie, moji rodičia sa hneď rozhodli pre skrátenú formu. Mysleli si, že sa to takto lepšie hodí ku zvyšku mena.“

„Tak čujme ten zvyšok.“

„Steffenberg.“

Paul zopakoval meno takmer pôžitkársky. „Bastian Steffenberg. Tvoji rodičia mali pravdu. Znie to dobre. Znie to, akoby si musel mať rodinný erb, ktorý možno namaľovať na štít.“

Dobrý nápad. Zlatý skalpel na zelenej bankovke, pomyslel si Bastian trpko. „Radšej nie,“ povedal.

„Sandra spomínala, že študuješ medicínu. Si dobrý?“

Túto otázku mu v súvislosti s jeho štúdiom ešte nikdy nepoložili. Je to namáhavé, je to ťažké, je to zaujímavé – to áno. Ale: Si dobrý?

„Snažím sa,“ odpovedal Bastian opatrne. Na Paulovom správaní, jeho otázkach, bolo niečo vypočítavé, prečo Bastian v duchu o krok cúvol.

„Porozprávaj mi o tom. Existuje nejaká oblasť, na ktorú by si sa chcel špecializovať?“

„Na to je ešte priskoro.“ Videl, že touto odpoveďou sa Paul nedá odradiť. „Prípadne chirurgia. Uvidíme, ako sa veci vyvinú.“

Paula to zjavne bavilo. „V tvojom živote je to tak, že sa veci jednoducho vyvinú? V mojom nie.“ Vkĺzol do svetlohnedej koženej kazajky a vpredu si ju zašnuroval. „Nevadí. Ja mám rád výzvy.“

Bastian mu veril. Paul bol ten typ, ktorý prekypoval energiou.

„Sorry, že ťa tak žmýkam.“ Paul si konečne všimol Bastianovu nevôľu. „Nie je to čistá zvedavosť, mám svoje dôvody. Čoskoro pochopíš.“ Odpil si veľký dúšok z fľaše. „Rozprávala ti Sandra o našich zrazoch?“

Akoby čakala len na to, kedy padne jej meno, prišla Sandra k nim s Kamienkom po boku.

„To je on!“ zvolala. „To je Bastian.“

„Už sme sa zoznámili,“ povedal Paul. „Rád by som vedel, aký dobrý je tvoj priateľ v zošívaní bojovníkov zranených mečmi…“

Zvyšok vety sa nedal rozumieť, pretože priamo vedľa nich prechádzali gajdoši. Hluk, čo narobili, znemožnil akýkoľvek rozhovor. Paul predviedol niekoľko škótsky vyzerajúcich tanečných krokov. Keď hudobníci konečne odtiahli ďalej a muzika znela tlmenejšie, chopil sa opäť slova.

„Rozhodne by sme sa mali ešte porozprávať, ale teraz umieram od hladu. Čo poviete na to, keby sme si tam vpredu dali grilované rebierka?“

Podľa Bastiana to bol veľkolepý nápad.

Kráčali krížom cez lúku popri pestrofarebných stanoch a navŕšených baloch slamy, po ktorých lozili deti. Tu a tam viseli nad dymiacimi ohniskami kotlíky a rozvoniaval guláš, klobásky a pivo. Keďže Kamienok mal dobré vzťahy so ženou, čo v stánku s názvom Ražniči a nápoje otáčala ražňom, ušetrili si dlhé státie v rade medzi potiacimi sa návštevníkmi a ich nariekajúcim dorastom, dostali voňavé kúsky mäsa na papierových tanieroch a usadili sa v tieni mohutného duba.

„Bastian, čo ťa doviedlo k medicíne?“ nadviazal Paul na predchádzajúci rozhovor. Intenzívny záujem, ktorý sa opäť usadil v jeho očiach, okamžite uviedol Bastiana do rozpakov. Naozaj toho chlapíka tak veľmi fascinovalo jeho štúdium alebo to bola len prehnaná zdvorilosť? Paul sa naňho pozeral, akoby ho chcel zröntgenovať. Pohľadov tohto druhu mal Bastian dosť zo svojho detstva, na to vôbec nemal chuť.

„Ak chceš počuť nejaké originálne vysvetlenie, potom sorry,“ odvetil. „Študujem to, čo ma odjakživa najviac zaujímalo.“

Zdalo sa, že Paul je s odpoveďou spokojný, ďalej nevŕtal.

„A ty, Paul, čo robíš v skutočnom živote?“ Aj Bastian dokázal klásť zvedavé otázky.

„V skutočnom živote,“ zopakoval Paul zamyslene. „Čo tým myslíš? Ležím v tráve, slnko na tvári, nejaké jedlo a pitie vedľa mňa – skutočný život si sotva viem predstaviť.“

Veľmi šikovné, s akou eleganciou neodpovedal na položenú otázku. Ale Paul ešte so svojimi vysvetleniami neskončil. „Ak myslíš, či študujem, alebo pracujem – nuž, určitým spôsobom áno. Skúmam, cestujem a hľadám stopy minulosti. Ktosi mi raz povedal, že kto pochopil minulosť, ten ovládne budúcnosť.“ Poobzeral sa a ukázal na skupinu okoloidúcich mužov v drôtených košeliach. „Preto sa tu cítim tak dobre. Kde sa človek pozrie, nič len minulosť.“

„Chápem.“ To bola čistá lož. Bastian si pod Paulovým opisom nedokázal predstaviť vôbec nič. „A ty, Kamienok?“

„So mnou je to podobné, ale mám menej spoločného s výskumom a viac s varením.“ Kamienok si pobavene poklopkal rukami po svojom okrúhlom bruchu. „A s pôžitkom! Príležitostne si však zarábam ako grafik, aby som si naplnil mešec peniazmi.“

„Kreslí neuveriteľne dobre,“ poznamenala Sandra. Sedela tak blízko vedľa Bastiana, že sa ich ramená dotýkali. „Náš znak Saeculum je od neho.“

Správne, tá vec s hrou na postavy. Saeculum. „Vysvetlíte mi ešte raz, o čo tam ide?“ poprosil Bastian a márne hľadal niečo, čím by si mohol utrieť ústa. „Usporadúvate dobrodružné hry a vzdávate sa pri tom novodobých vynálezov? Hodiniek, mobilov a všetkých tých vecí, áno?“

„Správne,“ potvrdil Kamienok a zodvihol kosť, ktorú práve obhrýzal, ako poučujúci ukazovák. „A nielen to. Na našich zrazoch nenájdeš ani zápalky, žiadny tabak a nijaké pečené zemiaky.“

„Prečo?“

„Paul, vysvetli mu to ty, ty si napokon organizátor.“

Tentoraz to trochu trvalo, kým Paul odpovedal, pretože práve so zjavným pôžitkom ničil kuracie stehno. „Je to tak. Zemiaky, kukurica, tabak – to v našich končinách existovalo približne až od roku tisícpäťsto. My sme si však vzali do hlavy, že pri našich hrách budeme používať len také veci, ktoré boli známe už v štrnástom storočí. Saeculum quartum decimum. Vtedy to veru nebolo med lízať. Mor, vojny, dokonca malá ľadová doba. Mnohí ľudia v našom veku mali už len polovicu zubov.“ Zodvihol hlavu a zažmurkal na Bastiana. „Koľko máš rokov?“

„Dvadsať.“

„Ja tiež. Čoskoro dvadsaťjeden. Vek, v ktorom kedysi človeka pasovali za rytiera.“ Paul ukradol Kamienkovi kus mäsa a zaťal doň zuby. „Keď pochádzal z bohatých pomerov, prirodzene,“ povedal žujúc. „Naše zrazy však nie sú také bohaté na odriekania ako skutočný stredovek. Epidémia moru je prakticky vylúčená a v zime nehráme. Možno sme trochu extrémnejší ako iné skupiny, ale blázni nie sme.“

Z rohu, kde sedel Bradavica, sa ozval prskavý zvuk. „Poznám množstvo ľudí, ktorí majú iný názor,“ šušlal medzi dvoma hltmi. „A niekoľkých, ktorí si radšej holým zadkom sadnú do sklenených črepín, akoby mali ísť s nami ešte raz na päť dní do lesa.“

To neznelo veľmi povzbudzujúco. Bastian cítil, ako sa zosilnil tlak Sandrinho ramena na jeho.

„Ach, never Bradavicovi ani slovo,“ zašepkala celkom blízko pri jeho uchu. „Niekomu, kto to sám nezažil, sa to dá ťažko opísať. Je to ako cesta do iného sveta. Človek to musí mať rád. Si ďaleko od najbližšieho mesta, uprostred lesa. Čo si si zabudol doma, to si nemôžeš jednoducho kúpiť, takže budeš možno mrznúť alebo hladovať. Je možné, že budeš spať vonku, bez chaty alebo stanu, nad tebou len obloha plná hviezd…“

„… pod tebou mokrá riť,“ skočil jej do reči drsný ženský hlas za nimi.

Sandra si vzdychla. „Ahoj, Iris.“

„Posiela ma Georg. Chce vedieť, či môže niekto vystriedať Lisbeth pri streľbe z kuše.“

„Prečo nezaskočíš ty sama?“

„Pretože som Doro sľúbila, že jej budem robiť hudobný sprievod pri veštení z ruky.“

Bradavica zodvihol ruku, v ktorej držal napoly obhryzené rebierko. „Tak pomôžem Lisbeth ja. Ale najprv dojem.“

„Jasné.“ Iris vrhla rýchle pohľady napravo i naľavo, kým si sadla do trávy vedľa Kamienka. Podal jej kúsok chleba a ona sa naň vrhla, akoby nejedla celú večnosť.

Bastian pozoroval Iris s rovnakým záujmom, s akým by sa venoval vyrážke na koži. Čo to mala s vlasmi? Vyzerali, akoby sa na ne vrhlo nezbedné dieťa s nožnicami. Niektoré pramene jej padali až na plecia, iné odstávali od hlavy. Navyše mala pravdepodobne za sebou niekoľko neúspešných pokusov o tónovanie – od červenej cez hnedú až po čiernu, na niektorých miestach boli zastúpené všetky farby. V kombinácii s pehami a mierne šikmo položenými očami pôsobila ako došklbaná víla.

Keď zbadal, že jeho pohľad opätovala s pobavením a opovrhnutím zároveň, bolo prineskoro, aby sa tváril, že sa na ňu pozrel len náhodou.

„My sa ešte nepoznáme, som Bastian,“ pokúsil sa svoje civenie napraviť zdvorilým predstavením sa. „Som tu so Sandrou.“

„Aha.“

„Bastian študuje medicínu,“ vysvetlil Kamienok.

„Aha.“ Iris po ňom ešte raz skĺzla pohľadom zhora nadol, krátko obrátila zrak na Sandru a napokon na hordu okoloidúcich návštevníkov trhu. „Nájdete ma u Doro,“ oznámila, uchmatla Kamienkovi ďalší kus chleba a obratne sa zamiešala do davu.

„Tak, teraz poznáš aj Iris.“ Pohŕdanie v Sandrinom hlase sa dalo len ťažko prepočuť.

„Niečo s ňou nie je v poriadku? Vlasy má veľmi… originálne.“

Koniec ukážky

Table of Contents

1.