Děsivé storky

Úsměv, prosím… přichází zlo!

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

R. L. Stine

Děsivé storky – Úsměv, prosím ... přichází zlo! – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

„Tady v Západním Brodě je hrozná nuda,“ postěžoval si Michael Warner s rukama vraženýma hluboko do kapes vybledlých džínových kraťasů.

„Jo. Západní Brod je fakt Zapadákov,“ přitakal Greg Banks.

Doug Arthur a Shari Walkerová souhlasně zamručeli.

Západní Brod je Zapadákov. To bylo oblíbené rčení Grega a jeho tří kamarádů. Ve skutečnosti se Západní Brod skoro vůbec nelišil od spousty jiných městeček. Poklidné ulice, starší domky, stinné trávníky… Bylo teplé odpoledne vonící začínajícím podzimem a ti čtyři lelkovali před domem Gregových rodičů, kopali do kamínků na příjezdové cestě a přemýšleli, čím by se mohli dnes zabavit.

„Pojďme se podívat, jestli pan Grover nedostal nějaké nové komiksy,“ navrhl Doug.

„Nezapomeň, že nemáme peníze, Čápe,“ připomněl mu Greg.

Dougovi nikdo neřekl jinak než „Čáp“, protože tak opravdu trochu vypadal. Měl dlouhé hubené nohy a dělal dlouhé čapí kroky. Pod hustou hnědou kšticí, kterou si česal jen výjimečně, vás upoutala malá hnědá očka a výrazný orlí nos. Svou přezdívkou nebyl moc nadšený, ale zvykl si na ni.

„Ale můžeme si je aspoň prohlídnout, ne?“ ohradil se Čáp.

„A Grover nás hned seřve,“ ušklíbla se Shari. Nafoukla tváře a napodobila prodavačův nerudný výraz. „Kupujete nebo zevlujete?“

„Myslí si o sobě, že je fakt super,“ smál se Greg jejímu pitvoření. „Je to trouba.“

„Podle mě tenhle týden vychází další díl Jednotky X,“ vedl svou Čáp.

„Měl by ses do ní přihlásit,“ řekl Greg a přátelsky ho dloubl. „Říkali by ti Čápman. Určitě bys byl jednička!“

„Měli bychom se tam přihlásit všichni,“ řekl Michael. „Kdybychom byli supermani, měli bychom pořád něco na práci.“

„Ne, neměli,“ usadila ho Shari. „V Západním Brodě totiž nemůžeš bojovat se zločinem, když tu nejsou žádní zločinci.“

„Mohli bychom bojovat leda tak s plevelem,“ zavtipkoval Čáp. V téhle partě převzal roli vtipálka.

Ostatní se dali do smíchu. Už spolu kamarádili dlouho. Greg se Shari byli sousedi a jejich rodiče se dobře znali. Čáp s Michaelem bydleli jen o ulici dál.

„Co takhle zahrát si baseball?“ vytasil se Michael s dalším nápadem. „Mohli bychom jít na hřiště.“

„To je hloupost,“ zamítla návrh Shari. „Nemůžeš hrát jen takhle ve čtyřech.“ Odhrnula si neposedný pramen černých kučeravých vlasů, který jí spadl do obličeje. Měla na sobě plandavou žlutou mikinu a hráškově zelené kalhoty.

„Třeba tam bude pár dalších lidí,“ řekl Michael. Nabral hrst kamínků a prosíval je mezi buclatými prsty. Měl krátké zrzavé vlasy, modré oči a obličej pokropený pihami. Nebyl tlustý, ale taky ne zrovna hubený.

„Tak si pojďme zahrát,“ přemlouval je Čáp. „Potřebuju trénovat. Za pár dní mi začíná Malá liga.“

„Malá liga? Teď na podzim?“ divila se Shari.

„Je to nová podzimní liga. První zápas máme v úterý po vyučování,“ vysvětlil Čáp.

„Tak to se na tebe přijdeme podívat,“ řekl Greg.

„Přijdeme se podívat, jak tě vyautujou,“ dodala Shari. Hrozně ráda si z Čápa utahovala.

„Jako co budeš hrát?“ zajímal se Greg.

„Na páté metě,“ vyprskl Michael.

Nikdo jiný se nezasmál. Michaelovy vtipy byly většinou dost uhozené.

Čáp pokrčil rameny. „Nejspíš budu ve vnějším poli. Jak to, že nehraješ ty, Gregu?“

Greg měl atletickou postavu, široká ramena a svalnaté ruce i nohy. Byl to hezký blonďák s šedozelenýma očima a širokým, přátelským úsměvem.

„Můj brácha Terry mě tam měl přihlásit, ale zapomněl na to,“ odpověděl Greg a znechuceně se zašklebil.

„A kde je Terry?“ zeptala se Shari. Byla do Gregova staršího bratra trochu zamilovaná.

„Na brigádě. V sobotu a po vyučování prodává v cukrárně zmrzlinu,“ informoval ji Greg.

„Pojďme tam!“ vykřikl nadšeně Michael.

„Nemáme peníze – copak ti to musím pořád připomínat?“ řekl Čáp mrzutě.

„Terry nám dá třeba každému kornoutek zadarmo,“ řekl Michael s nadějí v hlase i v očích. Podíval se na Grega.

„Jo. Kornoutek nám každému může dát. Ale bez zmrzliny,“ odpověděl Greg. „Víte, jaký je brácha poctivec.“

„To je nuda,“ vzdychla Shari a sledovala drozda, který poskakoval po chodníku. „Je to nuda stát a mluvit o tom, jaká je to nuda.“

„Můžeme si k tomu sednout,“ navrhl Čáp a udělal svou oblíbenou grimasu jako vždycky, když řekl nějaký hloupý vtip.

„Pojďme se projít nebo si zaběhat nebo tak něco,“ naléhala Shari. Přešla trávník a začala v bílých teniskách balancovat na obrubníku. Rozpažila a mávala rukama jako nějaká provazochodkyně.

Kluci se k ní hned přidali a napodobovali její pohyby, takže teď balancovali na obrubníku všichni čtyři.

Z živého plotu u sousedního domu vyběhl zvědavý kokršpaněl a štěkal jako pominutý. Shari se shýbla, aby si ho pohladila. Pes jí několikrát olízl ruku a přátelsky vrtěl kratičkým ocáskem. Pak ztratil zájem a zmizel zpátky v živém plotě.

Ti čtyři poskakovali po obrubníku dál ulicí a rozpustile do sebe žďuchali. Přešli silnici a minuli školu. Pár kluků se tam trefovalo míčem do basketbalových košů, několik malých dětí na baseballovém kosočtverci čutalo do mičudy. Ale nebyl tam nikdo, koho by znali.

Cesta se pak stáčela pryč od školy. Veselá čtyřka po ní pokračovala kolem známých domů a prošla malým lesíkem. Tam se zastavili a dívali se na travnatý břeh, který se zvedal před nimi. Trávu tu už dlouho nikdo neposekal a bývalá zahrada se změnila v zaplevelenou džungli s přerostlými neupravenými keři.

Nahoře, napůl zamaskovaný větvemi letitých dubů, stál rozlehlý zchátralý dům. Ještě na něm bylo znát, že to bylo kdysi nádherné místo k bydlení. Měl dvě patra, stěny byly pokryté zašedlými šindeli a prosklená veranda se táhla až dozadu. Z šikmé červené střechy se na obou stranách tyčily k nebi vysoké komíny. Při bližším pohledu jste si všimli, že v prvním patře chybí řada okenních tabulek, že dřevěné šindele jsou popraskané a poznamenané nepřízní počasí, že červené tašky na střeše už na několika místech opadaly a některé okenice visí jen na jednom jediném pantu a není jich ani zapotřebí, protože zbylá zasklená okna jsou pokrytá pořádným škraloupem prachu. Všechno nasvědčovalo tomu, že se o dům dávno nikdo nestará.

Všichni v Západním Brodě tomu stavení říkali Rakvarův dům. To jméno bylo totiž napsáno na schránce na dopisy, která na zlomeném sloupku trčela do cesty.

Ale dům byl už léta opuštěný – Greg a jeho přátelé si nepamatovali, že by tam kdy někdo bydlel.

Lidé si o tom místě rádi vyprávěli, že tam straší; že tam někoho zavraždili a od té doby se v domě dějí prapodivné věci. S největší pravděpodobností nic z toho nebyla pravda.

„Hele, už vím, jaké dobrodružství bychom mohli podniknout,“ řekl Michael s pohledem upřeným na dům ponořený do stínu.

„Co? Co jako myslíš?“ zeptal se Greg nejistě.

„Pojďme prozkoumat Rakvarův dům,“ řekl Michael a udělal několik kroků vysokou trávou.

„Cože? Zbláznil ses?“ vykřikl Greg a rozběhl se za ním, aby ho zadržel.

„Ne. Pojďme se tam podívat,“ řekl Michael a v modrých očích se mu odráželo podvečerní slunce procházející skrz košaté koruny starých dubů. „Chceme přece zažít nějaké dobrodružství. Něco trochu napínavého, ne? Pojďte, prohlídneme si to tam.“ Greg zaváhal a díval se na dům. Po zádech mu přeběhl mráz. Než však mohl odpovědět, z houštiny vyskočilo něco temného a vrhlo se to na něj!

2

Greg zavrávoral a pozpátku žuchnul do trávy. „Áá!“ zaječel. Pak si uvědomil, že se ostatní chechtají.

„To je ten pitomý kokršpaněl!“ vykřikla Shari. „Šel za námi!“

„Běž domů, hafane. Kšá!“ zaháněl psa Čáp.

Pes doběhl k obrubníku, otočil se a upřeně se na ně díval. Rychle při tom vrtěl krátkým ocáskem.

Greg se styděl, že se nechal tak vyděsit. Zvolna se sbíral ze země a čekal, že ho kamarádi aspoň trochu politují. Ale ti se dívali na dům a přemýšleli.

„Michael má pravdu,“ řekl nakonec Čáp a plácl Michaela po zádech tak prudce, že ten jen heknul a ohnal se po něm. „Podíváme se, jaké to tam je.“

„Ani za nic!“ protestoval Greg, který se držel vzadu. „Ten dům vypadá dost strašidelně, nezdá se vám?“

„Takže?“ popíchla ho Shari a přidala se k Michaelovi a Čápovi. Trojhlasně opakovali: „Takže?“

„Takže… já nevím,“ řekl Greg. Nechtěl být v jejich partě za rozumného. Z rozumných si každý jen utahuje. Raději by byl divoký a ztřeštěný, ale vždycky to dopadlo tak, že byl tím rozumným.

„Myslím, že bychom tam neměli chodit,“ řekl s pohledem upřeným na rozpadající se stavení s potemnělými okny.

„Bojíš se?“ zeptal se Čáp.

„Strašpytel!“ přidal se Michael.

„Vyplašená slepice!“

Čáp napodobil rukama křídla. Pěsti si opřel o podpaždí a divoce mával lokty nahoru dolů. S korálkovýma očima a zahnutým nosem vypadal opravdu jako slepice.

Greg se nechtěl smát, ale nešlo to.

Čáp ho totiž vždycky dokázal rozesmát.

Kdákání a mávání křídly ukončilo debatu, jestli jít nebo nejít dovnitř. Stáli u rozdrolených betonových schůdků, které vedly na krytou verandu.

„Podívejte se. Okno u hlavních dveří je rozbité,“ upozornila je Shari. „Stačí, když prostrčíme ruku dovnitř a otevřeme si dveře.“

„To je bezva nápad,“ nadchl se Michael.

„Fakt to chcete udělat?“ musel se zeptat Greg, když byl přece ten rozumný. „Já jenom – co Pavoučák?“

Pavoučák byl divný staroch tak kolem šedesáti, kterého tu a tam vídali, jak se plíží městem. Chodil celý v černém a přikrčeně se kradl na dlouhých hubených nohou. Vypadal jako nějaký černý pavouk, a děti mu proto přezdívaly Pavoučák.

Nejspíš neměl vlastní střechu nad hlavou. Nikdo o něm vlastně nic nevěděl – odkud přišel, kde bydlí a tak. Ale spousta dětí ho vídala právě v blízkosti Rakvarova domu.

„Pavoučák možná návštěvy moc nemiluje,“ varoval je Greg.

Ale Shari už měla ruku až po rameno uvnitř, v okně s vytlučenou tabulkou. Sevřela mosaznou kouli a po chvilce námahy se vstupní dveře otevřely.

Jeden za druhým vcházeli do chodby, Greg se nerozhodně motal úplně vzadu. V domě byla tma. Hustým listím dubů pronikaly jen chabé paprsky slunce a vytvářely matné světlé skvrny na prošlapaném koberci.

Když postupovali ke dveřím do obývacího pokoje, prkna podlahy zaskřípěla. Pokoj byl až na pár kartonových krabic převrácených dnem vzhůru prázdný.

Že by Pavoučákův nábytek? napadlo Grega.

Koberec v obýváku, prošlapaný podobně jako ten v předsíni až na osnovu, měl uprostřed tmavou oválnou skvrnu. Greg s Čápem si jí všimli ve stejný okamžik, když se zastavili na prahu pokoje.

„Myslíš, že je to od krve?“ zeptal se Čáp a malá očka mu svítila vzrušením.

Greg cítil, jak se mu ježí chlupy vzadu na krku. „Nejspíš kečup,“ odpověděl. Čáp se rozesmál a pořádně ho praštil do zad.

Shari s Michaelem prozkoumávali kuchyň. Když Greg vešel za nimi, upřeně pozorovali něco na zaprášené pracovní desce kredence. Greg hned uviděl, co tak upoutalo jejich pozornost. Seděly tam dvě myši a oplácely jim upřený pohled.

„Ty jsou roztomilé,“ řekla Shari. „Vypadají jako z kresleného seriálu!“

Jak promluvila, hlodavce to vyplašilo. Rozběhli se po desce, vklouzli za dřez a zmizeli z dohledu.

„Jsou obrovské,“ řekl Michael a znechuceně se ušklíbl. „Asi to byly krysy, ne myši.“

„Krysy mají dlouhý ocas. Myši ne,“ poučil je Greg.

„Určitě to byly krysy,“ zabručel Čáp. Protáhl se kolem nich do chodby a vydal se někam dál do domu.

Shari se natáhla a otevřela horní dvířka kredence. Byla prázdná. „Pavoučák asi kuchyň vůbec nepoužívá,“ poznamenala.

„Taky si myslím, že příprava nějakých specialit nebude jeho hlavním koníčkem,“ zavtipkoval Greg.

Šel za ní do dlouhé úzké jídelny, stejně pusté a zaprášené jako předchozí místnosti. Ze stropu tady ještě pořád visel lustr na dlouhé šňůře, ale byl pokrytý krustou hnědého prachu, takže se nedalo říct, jestli je skleněný.

„Vypadá to jako zakletý dům,“ řekl Greg tiše.

„Brrr,“ otřásla se Shari.

„Není toho tady moc k vidění,“ řekl nespokojeně Greg a kráčel za ní do tmavé chodby. „Pokud tě teda neuvádějí v nadšení chuchvalce prachu.“

Najednou něco tak hlasitě zapraskalo, až leknutím nadskočil.

Shari se rozesmála a stiskla mu rameno.

„Co to bylo?“ vykřikl. Nedokázal potlačit strach.

„To staré domy dělají,“ řekla. „Vydávají různé zvuky a nemá to vůbec žádný důvod.“

„Myslím, že bychom už měli jít pryč,“ naléhal Greg a styděl se, že se zase nechal tak vyděsit. „Já jenom, že je tady dost nuda.“

„Vždyť je napínavé už to, že jsme někde, kde nemáme co dělat,“ řekla Shari a nakoukla do tmavé prázdné místnůstky – nejspíš to byla pracovna nebo kuřácký pokojík.

„Taky si myslím,“ odpověděl Greg nejistě.

Srazili se s Michaelem. „Kde je Čáp?“ zeptal se Greg.

„Asi šel dolů do sklepa,“ soudil Michael.

„Cože? Do sklepa?“

Michael ukázal na otevřené dveře napravo. „Tamhle jsou schody.“

Shlukli se na nejhořejším schodě a nakukovali dolů do tmy. „Čápe?“

Někde z hlubin sklepa k nim najednou doletěl výkřik děsu: „Pomoc! Drží mě to! Pomozte mi někdo! Něco mě chytilóó!“

3

„Chytilo mě to! Drží mě to!“

Už při prvním Čápově výkřiku se Greg rychle protlačil před Shari a Michaela, kteří stáli ztuhlí hrůzou s otevřenou pusou. Greg doslova letěl dolů po příkrých schodech a volal: „Už jdu, Čápe! Co se děje?“

S bušícím srdcem se zastavil na spodním schodě a byl strachy celý napjatý. Pátral rychle očima v kalném světle, které sem dopadalo malými okénky u stropu.

„Kde jsi?“

Čáp seděl spokojeně a klidně na převrácené plechové popelnici, nohy zkřížené, v ptačím obličeji široký úsměv. „To jsem vás nachytal!“ řekl tiše a pak vybuchl smíchy.

„Co je s Čápem? Co se stalo?“ volali Shari s Michaelem a klopýtali dolů po schodech. Zastavili se až za Gregovými zády.

Okamžitě pochopili situaci.

„Další pitomý vtip?“ zeptal se Michael a hlas se mu ještě třásl strachy.

„Zase sis z nás udělal blázny, Čápe?“ řekla Shari a vrtěla nevěřícně hlavou.

Čáp vychutnával svůj triumf a pomalu přikyvoval. Trochu se při tom šklebil tím svým čápovským způsobem. „Nedalo mi to ani moc práce,“ posmíval se.

„Ale Dougu –“ řekla káravě Shari. Oslovovala ho tak, jen když na něj byla naštvaná. „Tys nikdy neslyšel ten příběh o klukovi, co z legrace volal o pomoc? Co když se ti jednou opravdu něco stane a my si budeme myslet, že si děláš legraci!“

„Co by se mi mohlo stát?“ durdil se Čáp. Slezl z popelnice a ukázal rukou kolem sebe. „Podívejte se, je tu víc světla než nahoře.“

Měl pravdu. Sluneční paprsky sem dopadaly čtyřmi podlouhlými okénky u stropu, která byla těsně nad zemí.

„Stejně si myslím, že bychom už měli zmizet,“ naléhal Greg a těkal pohledem po velké místnosti plné harampádí.

Za převrácenou popelnicí stál jakýsi stůl zhotovený z kusu překližky podepřeného čtyřmi plechovkami od barvy. U zdi ležela proleželá matrace, špinavá a plná skvrn, s vybledlou vlněnou přikrývkou složenou na jednom konci.

„Pavoučák určitě bydlí tady!“ vykřikl Michael.

Čáp odkopl z cesty několik krabic od mražených polotovarů – všude kolem se povalovaly další. „Páni, samé mražené pizzy!“ divil se. „Kde si to ohřívá?“

„Možná to jí zmrzlé,“ usoudila Shari. „Jako nanuky.“

Došla k vysoké dubové skříni a otevřela dveře. „Jú! To je nádhera!“ zajásala. „Podívejte!“ Vyndala opelichaný kožich a přehodila si ho přes ramena. „Nádhera!“ opakovala a točila se v kožichu kolem dokola.

Greg viděl i z dálky, že skříň je nacpaná oblečením. Michael a Čáp se taky vrhli k šatníku a začali jeden přes druhého vytahovat legrační kalhoty s nohavicemi do zvonu, zažloutlé, kdysi bílé sváteční košile s varhánkovou náprsenkou, pestré, nezvykle široké kravaty a křiklavě barevné šátky a čelenky.

„Poslyšte,“ napomenul je Greg. „Co když to oblečení někomu patří?“

Čáp si omotal kolem krku červené kožešinové boa a udělal pár tanečních kroků. „Jo. Tohle jsou Pavoučákovy plesové róby,“ vtipkoval.

„Heleďte na tenhle příííšerný klobouk,“ řekla Shari a otočila se k nim v ohnivě rudém klobouku s širokou krempou.

„Elegantní,“ řekl Michael, který si zkoušel dlouhou modrou pelerínu. „Tohle musí být tak čtvrt století staré. Úchvatný model! Jak to tady mohl někdo jen tak nechat?“

„Třeba se pro to vrátí,“ prohodil Greg.

Nechal kamarády, aby se kochali obsahem šatníku, a šel na druhou stranu prostorného sklepa. U zdi stál velký kotel ústředního topení. Jeho trubky byly pokryté hustými těžkými pavučinami. Za trubkami bylo vidět nějaké schody, asi se po nich dalo vyjít ven z domu. Vedlejší zeď zabíraly dřevěné police plné starých plechovek od barev, hadrů, novin a zrezivělého nářadí.

Ten, kdo tady kdysi bydlel, musel být opravdový domácí kutil, pomyslel si Greg a prohlížel si dřevěný ponk před regály. K okraji ponku byl přimontován svěrák. Greg otočil rukojetí a čekal, že se jeho čelisti rozevřou.

Ale k jeho velkému překvapení se místo toho s cvaknutím pootevřela malá dvířka těsně nad ponkem. Greg je otevřel dokořán. Byla to vlastně malá skříňka s jednou poličkou.

Na poličce ležel fotoaparát.

4

Greg se na něj hodnou chvíli jenom díval.

Něco mu říkalo, že fotoaparát tu není schovaný jen tak pro nic za nic.

Něco mu říkalo, že na něj nemá sahat. Měl by zavřít tajná dvířka a jít pryč. Ale nemohl odolat. Sáhl do skříňky a vzal fotoaparát do rukou.

Snadno ho vyndal ze skříňky. Dvířka se s hlasitým třesknutím ihned zavřela.

To je divné, pomyslel si a otáčel fotoaparátem v rukou.

Je divné schovávat fotoaparát na tak divném místě. Proč ho tam někdo dal? Jestli je tak cenný, že musí být schovaný v tajné skříňce, proč si ho ten někdo nevzal s sebou?

Se zájmem si fotoaparát prohlížel. Byl velký, nezvykle těžký a měl dlouhý objektiv. Asi teleobjektiv, pomyslel si.

Grega fotoaparáty moc zajímaly. I když měl doma jenom obyčejný automat, fotky z něj byly docela dobré. Ale hlavně si šetřil kapesné, aby si mohl koupit nějaký opravdu kvalitní aparát s několika objektivy.

Rád listoval fotografickými časopisy, detailně si prohlížel přístroje různých značek a vybíral, jaký si by si chtěl koupit.

Někdy snil o tom, jak bude cestovat po světě, jezdit na nádherná místa, lézt po horách a sjíždět řeky ukryté v džungli. Všechno, co uvidí, bude fotit a stane se slavným fotografem.

Ten foťák, co má doma, je laciný krám. Proto jsou fotky buď příliš tmavé, nebo zase moc světlé a každý na nich má v očích ohnivě červené tečky.

Greg byl zvědavý, jestli tenhle fotoaparát bude fungovat. Zadíval se do hledáčku a rozhlédl se po sklepě. Zaostřil na Michaela, který pózoval na vrcholu schodů omotaný dvěma šálami z kanárkově žlutého peří a s bílým širákem na hlavě.

„Počkej! Vydrž takhle!“ zavolal na něj Greg a popošel blíž k němu. „Vyfotím tě, Michaeli.“

„Kde jsi ho našel?“ zajímal se Čáp.

„Je tam film?“ ptal se Michael.

„Nevím,“ řekl popravdě Greg. „Ale zjistíme to.“

Michael se opíral o zábradlí a snažil se tvářit neodolatelně.

Greg na něj namířil objektiv a zaostřil. Chvilku mu trvalo, než nahmatal spoušť. „Tak pozor! Usměj se! Řekni sýr!“

„Eidam,“ zašklebil se na něj Michael ze svých výšin a nehybně stál v té své neodolatelné póze.

„Hrozně vtipné. Michael je fakt třída!“ řekl Čáp uštěpačně.

Greg si ho umístil do středu hledáčku a stiskl spoušť.

Fotoaparát cvakl a bleskl.

Pak se ozvalo tiché vrčení. Štěrbinou dole se vysunul čtvereček tvrdého papíru.

„Hele, hned udělá fotku!“ vykřikl Greg. Vytáhl papír a zkoumal ho. „Podívejte, obrázek se začíná vyvíjet!“

„Počkej, podívám se,“ volal Michael a chytil se zábradlí.

Ale než stačil vykročit dolů, ozvalo se hlasité řachnutí.

Všichni rychle zvedli hlavu, aby se podívali, co se děje – a uviděli, jak zábradlí praská a Michael plachtí dolů.

„Nééé!“ zaječel a s rozpaženýma rukama udělal ve vzduchu kotrmelec. Péřové šály za ním vlály jako veverčí ocasy. Tvrdě dopadl zády na betonovou podlahu a odrazil se jako splasklý míč. Oči měl vytřeštěné.

Pak znovu vykřikl. „Můj kotník! Au! Můj kotník!“ Chytil se za zraněnou nohu, ale rychle ucukl a hlasitě sykl bolestí. Nemohl se jí ani dotknout, jak to bolelo.

„Au, au, můj kotník!“

Greg se k němu rozběhl s fotoaparátem v  ruce. Shari i Čáp už k němu také přiskočili.

„Seženeme pomoc,“ ujišťovala Shari Michaela, který zůstal ležet na zádech a skučel bolestí.

Ale pak strop nad jejich hlavami zavrzal.

Kroky. Nad nimi.

Někdo je v domě. Někdo jde ke schodům do sklepa.

A brzy je chytí.

5

Kroky nahoře zněly stále hlasitěji. Vyděšeně se po sobě podívali. „Musíme odtud!“ zašeptala Shari.

Strop zaskřípal.

„Nemůžete mě tu nechat!“ protestoval Michael. S námahou se posadil.

„Rychle, vstaň!“ zavelel Čáp.

Michael se pokusil vstát. „Nemůžu na tu nohu došlápnout!“ Bylo vidět, že se ho zmocňuje panika.

„Pomůžeme ti,“ sykla Shari a otočila se na Čápa. „Budu ho podpírat z jedné strany a ty z druhé.“ Čáp poslušně přiskočil a Michael se ho chytil.

„Tak a jdeme!“ šeptla Shari, když Michaela podepřela z druhé strany.

„Ale jak se dostaneme ven?“ hlesl Čáp.

Zvuk kroků sílil. Strop vrzal pod jejich tíhou.

„Nemůžeme jít po schodech,“ zašeptal Michael a ztěžka se opíral o své kamarády.

„Tamhle za kotlem jsou další schody,“ špitl Greg a ukázal tím směrem.

„Vedou ven?“ zeptal se Michael a vraštil obličej bolestí, jak se pokoušel stoupnout na zraněnou nohu.

„Nejspíš jo.“

Greg šel první. „Jen se modlete, aby na dveřích nebyl visací zámek nebo tak něco.“

„Modlíme se. Modlíme se!“ drmolil Čáp.

„Honem pryč!“ pobízela je Shari a jen hekala pod Michaelovou tíhou.

Michael se plnou vahou opíral o Shari a Čápa a všichni tři mířili za Gregem ke schodům za kotlem. Uviděli, že schody vedou k dvoukřídlým dřevěným dveřím v přízemí.

„Nevidím žádnou závoru ani visací zámek,“ hlásil Greg vzrušeně. „Prosím, dveře, buďte otevřené!“

„Hej, kdo je tam dole?“ zaburácel shora rozzlobený mužský hlas.

„To je – to je Pavoučák!“ vykoktal Michael.

„Pospěš si!“ šťouchla Shari Grega vystrašeně do zad. „Dělej!“

Greg položil fotoaparát na horní schod. Pak vzal oběma rukama za kliku a zalomcoval s ní.

„Kdo je tam dole?!“

Pavoučákův hlas zněl teď z větší blízkosti a ještě naštvaněji.

„Dveře jsou asi zamčené zvenčí,“ šeptal Greg a zaváhal.

„Tak se do nich opři!“ sykl Čáp.

Greg se zhluboka nadechl a nalehl celou vahou těla na dveře.

Nepohnuly se ani o milimetr.

„Jsme v pasti,“ vydechl.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2

3

4

5

Tip pro Vás a Vaši čtečku: