Dóóóst dobrý Vánoce

Vyšlo také v tištěné verzi

Ukážka z elektronickej knihy

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý Vánoce – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrý Vánoce

S Colinem jsme se prudce zvedli do pozoru, protože nás vyděsil trojhlas: „Rolfe!“ Vzápětí Colin proskočil zábradlím, protože náš přitroublý pes se s hlučným dupáním vyřítil po schodišti do patra.

„Co se stalo?“ vyhrkla jsem, když jsem vpadla do obýváku a přitom si od hrudníku páčila Colinovy ztuhlý packy, co se mě držely, jako by šlo o život. (I když si vážím toho, že si jako zdroj útěchy vybral zrovna mě, na proděravělou kůži není právě nejhezčí pohled.)

Nikdo mi neodpověděl, ale mně stačilo kouknout na ty tři obličeje, abych rázem pochopila, že něco se proklatě zvrtlo. A pak jsem ho uviděla, nebo spíš jeho zbytky. Rolf nám rozžvejkal andělíčka – a když mu svitlo, že není z marcipánu ani z chleba, ani ze psí konzervy, ani z ničeho jinýho k jídlu, zase ho vyplivnul.

Tak teď jsme neměli žádný stromeček, žádný ozdoby a ani maminčina andělíčka.

Veselý Vánoce, Rolfe, a děkujeme mockrát…

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Všem andělům, pastýřům a třem králům (i všem ostatním!) z West Green School

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý Vánoce

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd. v roce 2002

Copyright © Karen McCombie, 2004

ISBN 0-439-95945-4 (Scholastic Ltd.)

www.karenmccombie.com

Z anglického originálu Angels, Arguments and a Furry Merry Christmas

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazyková úprava Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Eva Lehečková

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 1192. publikaci. První dotisk 1. vydání, 2007

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2006

Text © Karen McCombieová, 2002

Translation © Petra Klůfová, 2006

Cover © Luděk Bárta, 2006

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí

být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 978-80-253-0282-8 (1. vydání, 2006)

ISBN e-knihy 978-80-253-2270-3 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Děsně bezvadný svátky

2. Sněhovou kouli ne, prosím…

3. Kouzlo vánočních hádek

4. Večer v Rácheliných kalhotách

5. Divný sny a přitroublý psiska

6. První a bleskový

7. Žárovičkový řetěz zakázán!

8. Další naštvaný kámoš

9. A vítězem se stává… Šok!

10. Procházka toaleťákovou vánicí

11. Úúúf! Jupííí! Fúúúj!

12. Nudný rande a sesterský vyhazov

13. Jsme zas kámošky (jenže tajně)

14. Linnino „báječný“ překvápko

15. Páchnoucí dech a blbý vtipy

16. Nekostýmová zkouška

17. Rozdíl mezi „óóóch“ a „ááách“

18. Větev v baseballový čapce

19. Hledá se přitroublý pes

20. K zemi! (Nebo pod ni…)

21. A ještě jedna „tajná“ kámoška

22. Ovečky, křečci a Ježíšek

23. Brambory útočí!

24. Andělský zadek

25. Chloe a zběsilý pohazování hlavou

26. Pozor! Andělé, nástup, teď!

27. Santa to děsně pomotal

28. Ledově studený led a horký džus

29. Pějme koledu dokola…

30. Invaze sněžných andělů

Předmluva

Milá maminko,

jsou letní prázdniny – hurááá! A já se můžu ukousat nudou – bééé!

To není fér, uznej! Mám takový moře volnýho času a absolutně nikoho, s kým bych si ho mohla užít. No dobře, tak kapku přeháním. („Neříkej!“ volá šokovaný národ.) Taťka, Linn i Jabla docházejí do práce, Tor má ty svoje letní výtvarný kurzy a prakticky všechny rodiny mých kámošek se rozhodly odjet na dovolenou právě tenhle týden. Takže si můžu vybrat mezi babičkou a Kyrou.

Teď si nejspíš myslíte, že jsem totální magor, když si nechám ujít tu úžasnou legraci, ale já prostě musela odmítnout babiččinu nabídku, ať jí pomůžu s jarním (letním?) úklidem každičkého šuplíku v našem domě. A Kyra? No, s Kyrou je pokaždý spousta zábavy, ale občas člověka až nebezpečně moc vytáčí, takže v zájmu vlastní příčetnosti je nutný si její společnost opatrně dávkovat.

A tak, abych ten předlouhý košatý příběh aspoň kapku zkrátila, hodlám celý týden zabít tím, že zapíšu komplet všechno, co se nám všem přihodilo o minulých Vánocích, jako o těch Vánocích, než jsem ti začátkem tohohle roku začala psát naše příhody do deníku. Jinými slovy, bude to o Vánocích PK – před Kyrou. Vlastně před spoustou dalších lidí a věcí, o kterých jsem ti už stačila povědět: před Stanleym (člověk i zlatá rybička); před Britney (holub, ne ta popová zpěvačka); před Michaelem a Harrym (naši noví a lepší sousedi*); před tím, než se taťka znemožnil a začal chodit do kroužku country tanců (jak jen mohl svým dětem tak strašně a celoživotně ublížit?).

Takže tomuhle by se mohlo říkat „předfilm“; hele, když ho můžou mít Hvězdný války, co bych ho nemohla mít já, no ne…

Mám tě moc ráda.

Ali

(tvoje dítě lásky č. 3)

(* Představují óóóbrovskou změnu k lepšímu po mrzoutských starých manželích Fitzpatrickových, našich bývalých sousedech, na které určitě nevzpomínáš se sebemenší špetkou lásky. Jenže kdyby se vedle nás nastěhoval tyrannosaurus s hejnem jedovatých a naštvaných žab, štírů a pavouků, stejně by to bylo lepší než Fitzpatrickovi…)

1.

Děsně bezvadný svátky

Spousta lidí dodržuje hromadu předvánočních tradic. Někdo otvírá adventní kalendáře nebo si pouští úděsný vánoční cédéčka, až je všem z koled totálně na blití, nebo taky tajně juká do dárků pod stromečkem a pak je znova balí a modlí se, aby si toho nikdo nevšiml.

Hádám, že jsme docela normální (no, jakžtakž) rodina s normálními tradicemi. Jednou z nich je každoroční rvačka nad jistým vánočním přáním.

„Linn, tos neudělala!“ zalapala jsem po dechu, když jsem na krbový římse zahlídla pohlednici a doprovodnou depresivní fotografii.

„Ale udělala,“ potvrdila Linn nevzrušeně a přitom natáhla ruku s televizním ovladačem a snažila se surfovat mezi sobotními ranními pořady. (Říkám, že se snažila; netušila, že ovladač nefunguje, protože jsem z něj včera večer čmajzla baterie a strčila je do Torových netopýřích hodin, co svítí ve tmě.)

„Jaks mohla, Linn?“

„Jednak jsem chtěla a taky jsem odmítala čekat celou věčnost, než se vy lenoši ráčíte vyhrabat z postele.“

Víte, moje nejstarší sestra Linn může být všelijaká (protivná, pánovitá, k vzteku hezká a zrůdně pořádná), ale v jednom u ní máte vždycky jistotu; je stoprocentně upřímná. Jako, upřímná hnusně i suprově. Tím hnusným způsobem myslím, že dokáže člověku vpálit do očí, že jeho nový oblečení je trapný nebo že v novým účesu připomíná koně s parukou nebo že vaří tak nemožně, že by se nejspíš vyplatilo zavolat záchranku dřív, než se pustíme do jídla, aby tutově stihla dorazit včas. (Řekla bych vám i pár příkladů, jak je upřímná tím suprovým způsobem, ale zrovna teď mě nic nenapadá.)

Takže hádám, že když otevření obálky od strýčka Joea zdůvodnila tím, že „se jí chtělo“, byla normálně upřímná. Ale jak se po tom surovým porušení rodinných tradic sama sobě dokázala podívat do očí? Vždycky, když jednou za rok dorazí od našeho kanadskýho příbuzenstva tenhle důkaz trvajících kontaktů, já, Linn, Jabla i Tor se shlukneme nad obálkou s cizokrajnými razítky a pak se porveme na život a na smrt, kdo ji otevře jako první. (Loni jsme na to šli metodou kámen, nůžky, papír.)

No, a vítěz pak odhodí obálku a vánoční přání (se stereotypně krátkým a nudným „Veselé Vánoce přeje Joe, Pauline a dvojčata!“) a všichni srazíme hlavy dohromady a chystáme se žasnout nad letošní fotkou našich skřetích dvojčat. Pardon – našich příbuzných dvojčat.

„Jsem vzhůru už spoustu hodin, tak cos čekala? Ty bys udělala úplně to samé!“ Takhle Linn upřesnila svou výmluvu, zatímco jsem šla prozkoumat letošní fotku a otřásla se přitom hnusem.

„Ale že nijak nehezknou, co?“ poznamenala jsem, uchvácená těmi zakyslými špičatými ksichtíky.

Uznávám, že to zní podle, ale nejde jen o to, že ty děti vypadají divně. Vypadat divně může být fajn; divně vypadat může i docela roztomilý mrňous. Vtip je spíš v tom, že bratranec i sestřenice mají ve svých úplně stejných divných obličejích už od miminkovskýho věku podivně zlotřilý výraz. Řeknu to jinak: kdyby místo v Kanadě vyrůstali na Novém Zélandu, tak během natáčení Pána prstenů by z fleku dostali roli komparzistů ve scénách se zlými troly.

„No tohle! Tys otevřela pozdrav od strejdy Joea!“ vypískl od prahu obývacího pokoje tenkým načuřeným hláskem Spiderman (se svým věrným plyšovým tučňákem v podpaží).

„Hele, měl jsi vstát ve slušnou hodinu a možná bych tomu dokázala odolat!“ usmála se Linn na našeho brášku Tora, který přiťapkal ke mně a prohlížel si letošní fotku.

„Fúúúj!“ vyjekl zhnuseně, jelikož Carli a Charlie koukala z očí vražda.

„Jakpak ses vyspal, Tore?“ zajímala jsem se. Dost mě překvapilo, že náš malý pan chovatel zapomněl na svoje ranní povinnosti číšníka svých početných a různorodých mazlíků.

„Tikavě,“ pokrčil rameny.

Aha… tikavě. Co tím slovem chtěl náš málomluvný bráška asi říct?

„Tikaly hodiny?“ zkusila hádat Linn.

„No,“ přikývl Tor a zvedl fotku Carli a Charlieho do výšky, když se do pokoje přiflinkal Rolf a začal ji olizovat, protože jeden nikdy neví, jestli náhodou není z jedlýho fotografickýho papíru. „Moc hlasitě.“

„Počkej – hodiny u tebe tikaly tak hlasitě, že jsi nemohl usnout?“ ujistila jsem se.

Vysloužila jsem si další přikývnutí. No dobře – aspoň jsem se dozvěděla, že můžu vrátit baterie do ovladače (až se Linn nebude koukat).

„Veselý Vánoce, vám všem!“

Já, Linn i Tor s Rolfem jsme překvapením až nadskočili. Za prvé nás překvapilo, že Jabla se v sobotu dokázala probudit už před polednem, a za druhé, že nám přála veselý Vánoce přece jen o pár dní dřív, než by se dalo čekat. Přesněji řečeno, o víc než tři týdny.

„Výzdoba!“ kvikl Tor blaženě a odpelášil naproti Jable i orvaný papírový krabici, kterou vlekla v náruči.

„Jasně, normálně jsem se probudila a napadlo mě: Vždyť je prvního prosince. Júúú! To už jsou skoro Vánoce! A tak jsem vytáhla tohle z komory. Můžeme dnes dopoledne vyzdobit dům, aby nás to dostalo do slavnostní nálady!“

„Skvělý nápad!“ ucedila Linn jízlivě z pohodlí prosezenýho křesla. „A hned odpoledne bychom mohli obarvit velikonoční vajíčka, ne?“

Jabla ohrnula rty, ale jinak Linn ignorovala, což bývá často nejlepší způsob, jak předejít děsný hádce. Místo toho s elegancí japonský gejši začala sebe i krabici spouštět k podlaze. Fakt je, že dnes ve svým prastarým kimonu ze vzorovanýho hedvábí vážně připomínala gejšu. A stejně jako gejša měla taky spoustu make-upu; i když, na rozdíl od gejši si ho pečlivě nenanesla dnes ráno; byly to prostě rozmazaný zbytky nalíčení na včerejší mejdan, který se neobtěžovala před spaním opláchnout. (Podle jejích pandích očí bylo jasný, že na bílým polštáři zůstaly parádní šmouhy od řasenky. Při nejbližším pracím dni bude babička blahem bez sebe.)

A to se rozumí, elegantní gejši plujou v botách s vysokánskými podrážkami, co vypadají jako kříženec mezi briketou a pantoflíčkem. Určitě se neplouhají v bačkorách podobných chlupatým růžovým prasátkům, přinejmenším ne na těch fotkách, co jsem viděla. A myslím, že Jabla okamžitě zalitovala, že má svoje nový bačkůrky, protože Rolf v nich našel obzvláštní zalíbení a snažil se jí je stáhnout z chodidel.

„Rolfe, pusť!“ okřikla jsem ho přísně přesně v tom okamžiku, kdy vychýlil klesající Jablu z rovnováhy, takže ona tvrdě řachla na kolena a krabice na podlahu.

Rolf se zarazil, protože ten křachavý a cinkavý zvuk z krabice ho na moment vylekal – a pak dál nevzrušeně žvejkal Jablinu bačkoru.

„No to se ti povedlo, Rolfe…“ Linn zvedla oči ke stropu.

Náš pan chovatel zahájil beze slova akci, popadl Rolfa za obojek a něžně ho odvlekl na chodbu.

„Tumáš,“ řekla jsem Jable a podala jí papírový kapesníček, aby si otřela poslintanou patu.

„Dík. No, tak ozdoby na stromeček jsou v tahu. Ještě že řetězy se rozbít nemůžou…“

Sestře svítily oči jako žárovky, ale to je u Jably normální vždycky, když se může dívat na něco blikajícího a třpytivýho. Je to zvláštní, uznávám, ale vážně je docela vzrušující vytahovat ozdoby z krabice a okukovat ty známý lesklý věcičky. Všechnu tu výzdobu na stromeček máme děsně moc rádi – jsou to starý, prastarý, ručně dělaný a ručně malovaný skleněný kouličky, co měla babička Loveová, než je darovala našim, když byli chudí, a sama si dopřála hezký nový ozdoby z obchoďáku.

„Óch…“ povzdechla si Jabla, když zvedla víko a spatřila tu spoušť. Po chvilce zkoumání vnořila dovnitř opatrně ruce a vytáhla dva kovový háčky s pestrými střípky skla, co bimbaly namísto našich krásných kouliček. Pokud chcete znát můj názor, vypadalo to spíš smrťácky než slavnostně.

„To takhle dopadly všechny?“ polkla jsem a naklonila se nad krabici, abych se taky jukla.

„Jo, všechny,“ mračila se Jabla a zkusmo zvedla řetěz a uslyšela jemňounký cinkání a zvonění, jak z něj odpadávaly střípky skla a ťuk-ťukaly na dno krabice.

„Už ani hnout!“

To se do věci vložila Linn a tváří v tvář ostré a špičaté katastrofě se zachovala super zodpovědně.

„Polož ten řetěz zpátky, okamžitě, Jablo! A na nic nesahej!“ poručila vylekaný sestře, která ji v mžiku poslechla ze strachu, že by za vzpouru slízla kulku do hlavy. (I kdyby Linn byla sebehezčí, má v sobě něco generálskýho, i když je jí teprve sedmnáct.)

„Co se stalo?“ divil se Tor, když se vrátil do obýváku. Za ním se táhnul Rolf, který byl podle všeho příliš tupý, než aby ho trklo, že to má u všech pěkně rozlitý a za trest by měl zůstat na chodbě.

„Ty ozdoby jsou strašně nebezpečný!“ oznámila Linn zlověstně a civěla na krabici, jako by v ní odtikávala bomba nebo co.

„TY OZDOBY JSOU STRAŠNĚ NEBEZPEČNÝ“ vyznělo, jako by se užuž měly začít množit a ovládat svět a zlikvidovaly by při tom každýho živáčka, co by jim překřížil jejich flitry vyznačenou cestu…

„Všechny ty starý skleněný koule se rozbily, Tore, a na řetězech a vůbec na všem je moře střípků,“ vysvětlila jsem (ne tak dramaticky) mladšímu bráškovi.

„Je to škoda, ale musíme všechno vyhodit do popelnice,“ nakázala Linn.

„Cože?“ vyjekl Tor po Linnině rozhodnutí.

Teda vyjeknout jsem měla chuť i já. Pro Tora jsou ty vzpomínky asi hodně neurčitý, ale já, Jabla a Linn jsme v nich viděly pouto s minulostí – pouto s obdobím, kdy tady ještě byla maminka a pomáhala nám je rozvěšovat.

„Ale Tore, broučku,“ chlácholila ho Linn tónem, jaký na mě a na Jablu nikdy nepoužívala, „ty skleněný střípečky z řetězů nikdy pořádně nevytřepem a přece nemůžeme riskovat, že když výzdobu rozvěsíme po domě, všude na podlaze budou číhat jehličky skla. Co když na ně šlápneme a pořežeme se?“

Tora tím dvakrát nepřesvědčila, ale mě kupodivu ano. Já bych se tak děsila, že skončím se střepy v prstech u nohou, že příštích šest měsíců bych doma chodila jen v holinkách.

„Nebo mazlíci,“ dodala Linn. Vychytrale změnila taktiku. „Co kdyby si Rolf nebo Winslet nebo jedna z koček pořezali packy?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Předmluva

1. Děsně bezvadný svátky

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: