Holky na stopě

Záhadné zmizení

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Barbara Wendelkenová

Holky na stopě – Záhadné zmizení – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

To to pěkně začíná!

Úplně spontánní nápad

Nepadnoucí šaty a zvláštní fotky

Neuvěřitelná proměna

Svět je nespravedlivý

Volba, na kterou nikdo nezapomene

Strýček Heini se stává neoblíbeným

Podivuhodný rozhovor

Nevěřte ničemu, co píšou v novinách

Příliš mnoho princezen

Slibné odhalení

Takhle to tedy je

Manuela jde do televize a Petra utře nos

Smůla se lepí na paty

Déšť přinesl řešení

Pohádkový konec

Pro Paula-Sandera,

na kterého jsme museli

tak dlouho čekat!

To to pěkně začíná!

Poprvé v životě jsem měla odcestovat úplně sama. Bez rodičů a především bez svojí starší sestry Petry. Podle mojí maminky je v těžké pubertě, což neznamená nic jiného, než že je střídavě uražená, k smrti smutná, přešťastná nebo drzá. To poslední hlavně na mě. Proto jsem se už nemohla dočkat, až pojedu do Steinkirchenu. Těšila jsem se na sestřenici Lucku, která tam bydlí s rodiči a s naší společnou babičkou a dědou ve vile Marmeládě. Plánovala jsem si, že se tam budu věnovat svému velkému koníčku, objevování hmyzu. Ano, mohli byste se jednoduše otřást „brr“ nebo vyjeknout „fuj tajbl“, ale já hmyz zkrátka miluju. A pavouky. Ty dokonce moc. Moje nejoblíbenější zvíře je maloočka smaragdová.

Petra chtěla odjet také. Rodiče její nejlepší kamarádky Stely si ve Španělsku pronajali byt a z nevysvětlitelných důvodů byli ochotni vzít Petru s sebou. Nikdy v životě by mě nenapadlo dobrovolně strávit tři týdny se dvěma puberťačkami, ona jenom jedna taková je až dost. Všechno ale nakonec dopadlo úplně jinak, protože právě když jsem opatrně vystrčila nohu zpod peřiny, jako první krůček vstávání, rozrazily se dveře mého pokojíku a dovnitř se vřítila Petra.

„Víš, co jsem se právě dozvěděla?“ Dívala se, jako by mě nejraději zakousla. Myslí si snad Petra, že jsem si tajně půjčila její konturovací tužku a zlomila jsem ji?

„Stela se schází s Felixem. Za mými zády!“ Petřin hlas se třásl rozčilením.

Felix, to bych vám měla nejdříve vysvětlit, se jmenuje její láska. Takový hubený blonďák se střapatými vlasy, který stejně jako moje sestra nosí jenom černé oblečení, poslouchá hroznou hudbu a metá kolem sebe takové pohledy, jako by k snídani polykal malé děti. Od začátku května po něm Petra pásla. Znala jeho rozvrh hodin, jeho koníčky a jeho oblíbenou kapelu. Jak jen mohla, vynořila se v jeho blízkosti, aby se mu vtírala. Bez velkého úspěchu, ale Petra to nevzdávala. Její nejlepší kamarádka o její neopětované lásce samozřejmě věděla, a tak jsem docela chápala, že se tak vzteká.

„Snad si ta hnusná lhářka nemyslí, že s ní ještě pojedu do Španělska! Tahá se s mým klukem! Já ji tak nenávidím!“

Udělala jsem chybu: „Odkdy je Felix tvůj kluk?“ zeptala jsem se.

Petra po mně okamžitě vyjela. „Už dávno, od května jsme přece spolu.“

To bylo tak daleko od pravdy jako Brémy od Steinkirchenu, ale bylo mi jasné, že nemá cenu to Petře vyvracet. Moje sestra tedy zůstane doma. „To budeš mít nudné prázdniny,“ řekla jsem účastně.

„Proč myslíš? Pojedu s tebou do Steinkirchenu. Sbaleno už mám.“ Petra s ledovým výrazem odešla z mého pokoje.

Prázdniny bez sestry? Ani omylem! Hned první den volna tím ztratil lesk. Ani maminka s tatínkem nebyli zrovna nadšeni, když se dozvěděli o Petřiných nových plánech. „Stelini rodiče pronajali velký dům,“ namítla maminka. „Připadá mi nezdvořilé na poslední chvíli ten pobyt odříct.“

„To je mi jedno. Ať poděkují té své prolhané dcerušce,“ vyštěkla moje sestra. A potom se rozbrečela, čímž hovor skončil.

A tak jsme v poledne seděly ve vlaku z Brém do Uelzenu. Teta Marita a Lucka nás vyzvedly na nádraží. To, že se Petra rozhodla na poslední chvíli strávit prázdniny ve Steinkirchenu, už věděly, maminka jim zatelefonovala.

Poznala jsem Lucku už z dálky. Není moc holek, které mají tak husté a tak zrzavé vlasy. Odtáhla mě hned stranou. „Sakra,“ zašeptala. „Třikrát sakra. Myslela jsem, že Petra jede do Španělska.“

Krátce jsem jí poreferovala o Stelině zradě, což ovšem Lucka vůbec nechápala. „Jenom proto, že se scházela s tím Felixem? To přece není zakázané!“

Jistě jste si všimli, že v zacházení se staršími sestrami není příliš zběhlá. Jasně, Lucka je přece jedináček.

Cestou se teta Marita pokoušela navázat s Petrou hovor. Marně. Moje sestra odpovídala jenom kývnutím, vrtěním hlavy a krčením rameny. Všechny jsme byly šťastné, když auto zastavilo na parkovišti u vily Marmelády a my mohly vystoupit. Vila Marmeláda patřila dříve majiteli továrny na marmeládu, proto se jí tak říká. Teď je to obytný dům, kde babička provozuje penzion.

Měly jsme jako obvykle spát v Lucčině pokoji. Ona v posteli a já s Petrou na matraci na podlaze. Samozřejmě ne hned po našem příjezdu, bylo teprve půl třetí.

Vyložily jsme svoje zavazadla a pozdravily se s babičkou a dědou. Babička nám na přivítanou upekla vynikající jablkový koláč. Potom jsem se chtěla jít podívat na zahradu po nějakém hmyzu. Ale Lucka trvala na tom, že nejdříve půjdeme navštívit jejího kamaráda. Jmenuje se Filip, je mu dvanáct jako nám a bydlí naproti přes ulici. Na jaře jsme ho s Luckou očistily od ošklivého podezření. Tenkrát ho celý svět považoval za zloděje. Ale moje cukrová sestra a já jsme dokázaly jeho nevinu. Cukrové sestry si říkají sestřenice v Číně. Ale jenom takové, které se mají mimořádně rády. Proto já jsem Lucčina cukrová sestra a Petra je jenom její sestřenice.

„Chcete jít za Filipem?“ vmísila se Petra do našeho hovoru. „Počkejte, půjdu s vámi.“ A už se hrnula do koupelny. V tu chvíli mi bylo jasné, proč Petra jela s námi do Steinkirchenu, i když se tady podle ní nic neděje. Ten důvod se jmenuje Jakub a je to Filipův starší bratr. Je stejně starý jako Petra a vypadá tisíckrát líp než Felix s jeho dlouhýma, hubenýma nohama a rozcuchanými vlasy.

Čekaly jsme a čekaly. Trvalo přesně jedenáct minut, než Petra zase vyšla z koupelny. Na sobě měla zbrusu nové těsné kožené kalhoty, které dostala k šestnáctým narozeninám, po stranách se šněrováním, trošku teplé do tohoto počasí. K nim si navlékla černé tričko, kterému ustřihla rukávy – úplně nakřivo, ale to bylo samozřejmě schválně. Odevšad visely cáry a nitě. Mamka tenkrát pěkně zuřila. Podle Petry to ale bylo „hustý“ triko. Moje sestra také nosí i v létě černé martensky. To jsou takové ty vysoké šněrovací boty, připomínají vojenská bagančata. Její čerstvě natupírované vlasy, samozřejmě také černé, jí odstávaly do všech stran a rty se jí temně leskly. Jestli je měla namalované černě, nebo temně rudě, se nedalo poznat. Zkrátka, moje sestra zase jednou vypadala příšerně.

Paní Sommerová, Filipova maminka, otevřela hned po prvním zazvonění. I když obvykle vypadá úplně normálně, tedy vůbec ne divoce nebo děsivě, tentokrát se chovala jako Petřina fanynka. Opatrně se dotýkala ustřiženého rukávu. „Nepáře se to dál?“

Moje sestra zavrtěla hlavou.

Ale paní Sommerová ještě nebyla s hodnocením Petry hotová. „Nosíš teď nějaké delší vlasy, viď?“

Petra polichoceně přikývla.

„Líbí se mi to. Taky přemýšlím, že bych zkusila něco nového. Nechám se možná ostříhat úplně nakrátko.“

„A jděte na blond,“ navrhla Petra. „To by vám slušelo. Jste ještě mladá.“

Nevěřila jsem svým uším. Odkdy je moje sestra tak milá?

„Ještě si to rozmyslím.“ Pak teprve paní Sommerovou napadlo, že u domovních dveří stojím také já a Lucka. Náš outfit ji nijak neohromil. „Jdete za Filipem? Je nahoře.“

Šly jsme nahoru do Filipova pokoje a Petra se hned ptala po Jakubovi.

„Není doma.“ Filip je milý kluk. Ale říká jen to nejnutnější.

„A kdy se zase vrátí?“ nedala se Petra odbýt.

Filip se podíval do stropu, pak se podrbal na hlavě a protáhl: „To nevím.“

V tu chvíli se do toho vložila Lucka. „Jakub jel s kamarády stanovat k Severnímu moři. Odjeli dneska ráno. Na dva týdny, viď?“ podívala se tázavě na Filipa a ten kývl.

„To snad není pravda!“ bědovala Petra. „Felix se slejzá s mojí nejlepší kamarádkou a Jakub si stanuje u moře!“

Po pravdě mi jí v tu chvíli bylo opravdu líto.

Úplně spontánní nápad

Dříve jsem nemohla svoje sestřenice vystát. Říkala jsem jim jednoduše Pepa. Pe jako Petra a Pa jako Patricie. Ale o posledních podzimních prázdninách jsem si uvědomila, že Patricie je docela milá – až na tu její mánii s brouky. Ale co se dá dělat, nikdo není dokonalý. Mezitím jsme se s Patricií staly cukrovými sestrami. To ale nikdo kromě nás neví. Už jsem se moc těšila, až Patricie přijede. Petra nám to všechno zkazila. Tím, že přijela. Bez pozvání. Život umí být pěkně nespravedlivý. Jasně, Petra si myslela totéž. Nejdříve musela zrušit plánovanou cestu do Španělska, protože si její nejlepší kamarádka něco začala s klukem, který se jí líbil. Potom jí došlo, že jsou na světě i jiní kluci, například Jakub, a tak se rozhodla strávit prázdniny ve Steinkirchenu. A Jakub si stanuje někde u moře. To je teda fakt smůla.

„Co tady teď v té díře budu dělat?“

„Můžeš pomáhat babičce v penzionu,“ navrhla jsem. Nemyslela jsem to špatně. Ale ona se na mě hned obořila, jako by to byl největší nesmysl na světě. A pak začala najednou brečet, úplně zoufale. Nevěděla jsem, co dělat, proto jsem zamumlala: „Hm, tak já nevím. Chceš jít se mnou nasypat slepicím? To je zábava, fakt.“

To jste měli vidět Petřin obličej. „Krmit slepice?“ vyjekla s odporem. „Ještě nějaký nápad?“ zeptala se jízlivě a otřela si slzy. Pak bojovně zvedla hlavu a oznámila: „Jdu se projít. A běda, jestli půjdete za mnou!“

Ale to jsme rozhodně neměly v plánu.

„Třeba potká někoho, kdo vypadá podobně jako Jakub,“ řekla Patricie s nadějí. „Jsou tady ve Steinkirchenu podobní kluci?“

Ne, na nikoho podobného jsem si nevzpomněla. „Možná Adam, Jakubův kamarád. Ten ale odjel také stanovat.“

„Škoda,“ hlesla Patricie. „Takže ji budeme mít celou dobu na krku my.“

Také mě to napadlo. Rozhodly jsme se zůstat ještě chvíli u Filipa. Zahráli jsme si Země, město a já třikrát za sebou vyhrála. Pak jsme s Patricií šly domů na večeři. Obvykle večeřím s rodiči. Ale když jsou tu na návštěvě moje sestřenice, smím jíst s nimi dole u babičky a u dědy. Stůl už byl prostřený.

„Kde běhá ta Petra?“ zeptala se babička. „Je šest hodin.“

„To je jedno,“ hlesla jsem. „Nebudeme na ni čekat. Už mám hrozný hlad.“

Babička ale rozhodla, že jsme zdvořilí lidé, kteří vědí, co se sluší a patří. Museli jsme na ni tedy počkat. Na Petru, která o zdvořilosti asi ještě nikdy neslyšela. Po nekonečných deseti minutách se otevřely dveře a milostslečna vkráčela dovnitř. Působila vysloveně spokojeně, jako by právě zažila něco velkolepého. Asi si právě nabalila nějakého dobře vypadajícího kluka. Pak by byly prázdniny zachráněné.

„Jdeš pozdě,“ napomenula ji babička. „Kde jsi byla tak dlouho?“

„Na radnici,“ oznámila moje sestřenice, posadila se ke stolu a vzala si z talíře párek.

Babička a děda se na ni překvapeně dívali a pak se dědeček zeptal: „Na radnici? V tuhle dobu?“

„Ano. Dnes je čtvrtek, to mají úřední hodiny do šesti.“ Petra si nedůvěřivě prohlížela párek ze všech stran, potom se do něj zakousla. „Pozítří se tu koná volba Princezny vřesoviště. Chtěla jsem se přihlásit.“

„Ty se chceš stát Princeznou vřesoviště?“ zeptala se babička nevěřícně.

„Jasně, proč ne?“

„No já jen, protože, tedy, vlastně…“ Víc z babičky nevylezlo. Netroufla si vyslovit to, co bylo nad slunce jasné.

Já s tím takové problémy neměla. „Ty ale nevypadáš jako Princezna vřesoviště. Spíš jako hrobníkova nevěsta nebo Drákulova sestra.“

Petra se ale vůbec neurazila. „Upřímně řečeno to byl takový spontánní nápad. Viděla jsem plakáty a řekla jsem si: Proč ne? Hned jsem běžela na radnici a odtamtud mě poslali do agentury Dreamgirl. Tam jsem se musela přihlásit.“

„Agentura Dreamgirl? Nic takového ve Steinkirchenu není.“ Babička zavrtěla zmateně hlavou.

„Ale je, babi, je. Agentura sídlí ve Studniční 12, hned vedle drogerie. Představte si, mám soutěžní číslo třináct. To mi přinese určitě štěstí.“ Petra se smála a my na ni jen nevěřícně zírali. „Asi mě budete muset oslovovat princezno Petro. Jack totiž říkal, že mám dobré vyhlídky. Že jsem ten správný typ, naprosto autentická. Holky jako já jsou prý všude žádané.“

„Jaký Jack?“ vykřikli jsme současně.

„Jack, příjmení neznám. Pracuje pro tu agenturu a je to synovec šéfa,“ vysvětlovala Petra a už to znělo trochu nervózně, jako bychom byli všichni nějak mentálně zaostalí jenom proto, že neznáme nějakého Jacka. „Vítězka dostane hlavní roli ve fotorománu v Bravíčku.“ Petra zářila, jako by už měla výhru v kapse.

Na rozdíl ode mě a Patricie babička s dědou vůbec netušili, co to je fotoromán, a už vůbec ne, co to je Bravíčko. Musely jsme je poučit. Ale neudělalo to na ně žádný dojem, spíš naopak.

„A to by ti rodiče dovolili?“ divil se dědeček. „Musíš nejdřív zavolat domů. A navíc je to celé nějaké divné. Odkdy pořádá volbu Princezny vřesoviště nějaká agentura?“

Babička přikývla. „Určitě ses přeslechla, Petro. U nás pořádá volbu starosta. Vždycky to tak bylo.“ A pak ještě dodala: „Naše Princezna vřesoviště má vždycky nádherné slavnostní šaty. A je krásně učesaná. Při dožínkách a při průvodu střeleckého spolku jede kočárem a rozdává dětem sladkosti.“

Na to se Petra jenom povýšeně usmála. „Časy se změnily, babi. Teď je všechno jinak. Volbu má na starosti agentura Dreamgirl. A ta se postarala o to, že vítězka dostane smlouvu na fotoseriál v časopise BRAVO. Jack říkal, že to může být začátek kariéry modelky,“ rozplývala se Petra. „Jsou to profíci. Takové volby pořádají denně.“

„A oni hledají dívku, jako jsi ty? Pro volbu naší Princezny vřesoviště?“ Babička tomu pořád nemohla uvěřit. Já ostatně také ne.

Dědečka napadlo, že Petra naletěla nějakému podvodníkovi. „Tady přece není žádná agentura Dreamgirl. Kdo ví, s kým jsi mluvila, děvče.“

Ale Petřinu náladu nemohl zkazit nikdo. „Jack není žádný podvodník, dědo. A říkal, že takové typy, jako jsem já, potřebují, aby to nebyla přehlídka barbín.“

„A co si chceš vzít na sebe?“ zeptala se babička opatrně.

Petra si zamyšleně hrála s náušnicí, totiž malou kostrou ze stříbra. „To nevím. Myslela jsem, že ty svoje kožené kalhoty. Jsou přece parádní.“

„Tak to vůbec nepřichází v úvahu! Copak by si lidi pomysleli?“ Myslím, že se babička sama lekla, jak podrážděně zněl její hlas. Proto rychle položila ruku na Petřinu a vlídně dodala: „Petro, taková volba u nás na vsi přece není nic pro děvče z města. Jednoduše jim oznámíme, že sis to rozmyslela. To přece pochopí.“

S tím ale dědeček nesouhlasil. „Nesmysl, Marie. Když se chce Petra stát Princeznou vřesoviště, ať se jí stane. Koupíme jí krásné šaty. A vlasy…“ Krátce se zamyslel. „Zavoláme Izabele. K čemu je její matka kadeřnicí?“

Zvědavě jsem se podívala na Petru. Určitě by nikdy nepřipustila, aby jí teta Izabela vytvořila z jejích černých bodlinek běžný účes.

To určitě. „Uvidíme,“ poznamenala ale moje sestřenice nečekaně vlídně. Na chvíli jsem se sama sebe ptala, jestli u stolu opravdu sedí naše Petra nebo jestli ten Jack nebyl ve skutečnosti mimozemšťan, který ji tajně vyměnil za úplně jinou, milou, příjemnou holku.

Později jsme šly s Patricií ještě ke slepičkám. Dědeček totiž chová slepice a ta nejkrásnější a nejchytřejší z nich patří mně. Jmenuje se Loretta. Posadila jsem se na lavičku u výběhu pro slepice a vzala si Lorettu na klín. To měla ráda, i když to nedávala nijak znát. Slepice neumí příst jako kočky. Také si neumí lehnout na záda jako psi, aby se nechaly hladit na břiše. Slepice jsou takoví nenápadní mazlíčci.

Moje sestřenice nemá slepice ráda. Protože je totálně ulítlá na hmyz. A na pavouky. Věděli jste, že pavouci vůbec nepatří ke hmyzu? Tvoří zvláštní druh, pavoukovce, tedy arachnoidy. To jsem se naučila od Patricie. I když mě to vůbec nezajímá. V každém případě slepice někdy žerou hmyz. A proto je Patricie nemá ráda.

Lebedila jsem si na modře natřené lavici a Patricie seděla na bobku, vrtala se v zemi a hledala nějakou havěť, které by mohla zachránit život. To, že měla ruce celé špinavé, jí nijak nevadilo.

„Věříš tomu, že by se Petra mohla stát Princeznou vřesoviště?“ zeptala jsem se.

Patricie zavrtěla hlavou. „Ne. Až vyleze na pódium, všichni leknutím utečou. Vsadíme se?“

„Stejně nemá žádnou šanci. Tentokrát se totiž princeznou chce stát Manuela Petermannová. A ta dokáže všechno, co si zamane. Loni zpívala na vánoční bohoslužbě, i když zpívat vůbec neumí.“

„Proč zpívala, když to neumí?“ divila se Patricie.

To jsem také přesně nepochopila. „Netuším. Její tatínek nejspíš věnoval peníze na nové kostelní lavice. Dříve vždycky představovala Marii v jesličkách. Jednou jí Ježíšek spadl na zem. Lidé z toho měli legraci.“ Už při té vzpomínce jsem se musela smát a Patricie se smála se mnou.

Nepadnoucí šaty a zvláštní fotky

Hned druhý den ráno šla babička s Petrou k paní Kindlerové, které patří jediný obchod s módním oblečením ve Steinkirchenu. Spolu s mojí cukrovou sestrou jsme se k nim samozřejmě přidaly. To představení, jak někdo ztroskotá na tom, udělat z Petry elegantní mladou dámu, jsme si rozhodně nechtěly nechat ujít.

Herta Kindlerová, věrný obraz slečny Rottenmeierové, příšerné guvernantky z filmu Heidi, si prohlížela Petru od hlavy k patě, sem a tam, snad sedmkrát, potom povýšeně vytáhla obočí do výšky.

Babička si toho nevšímala a místo toho začala přeslazeně vysvětlovat, proč jsme přišly: „Budeme na ni potřebovat nějaké hezké šaty.“

„Velikost 34, že?“ Petra kývla a paní Kindlerová se chladně zasmála. „Tak to jdete pozdě. Hodně pozdě. Malé velikosti jsou vyprodané.“

Pod jejím přísným pohledem se zdála babička menší a menší. „Víme to teprve od včerejšího večera,“ zašeptala. „Bylo to spontánní rozhodnutí mojí vnučky.“

Paní Kindlerová pohrdavě zasyčela. To mohlo znamenat všechno možné, ale určitě ne nic dobrého, a potom nás odvedla k prosklené skříni, kde visely společenské šaty. U velikosti 34 tam byly přesně dvoje. Jedny byly hnědožlutě pruhované. „Proboha, přece nejde na karneval za včelu!“ vykřikla babička zděšeně.

Patricie to samozřejmě nechápala. „Proč ne, babi? Včely jsou přece nádherná zvířata.“

Věřte mi, myslela to smrtelně vážně. Drkla jsem do ní a zašeptala: „Ale Petra nejde přece na ples hmyzu.“

Ty druhé šaty byly bílé a pošité snad tisícem volánů a krajek. Babičce připadaly úchvatné, ale Petra při pohledu na ně začala zoufale vrtět hlavou. „Nikdy! V tom bych vypadala jako lampička na nočním stolku.“

„Tak pak vám nemůžeme sloužit. Je mi líto.“ Moc uvěřitelně to ale neznělo. Spíš škodolibě.

Babička smutně vzdychla.

„A co tyhle? Ty by sestře určitě byly.“ Patricie, která bloumala po obchodě, ukázala na krásné, citronově žluté šaty, které visely vedle zkušební kabinky.

„Ty jsou pro Manuelu Petermannovou. Její matka si je přijde za chvíli vyzvednout. Manuela se totiž chce stát Princeznou vřesoviště.“ Paní Kindlerová zasněně přejela prsty po hebké látce. „Čisté hedvábí. Manuela v nich vypadá kouzelně. Myslím, že už vím, kdo soutěž vyhraje.“ Spokojeně se usmála.

Po návštěvě u paní Kindlerové jsem byla pevně přesvědčena o tom, že se Petřin sen o princezně rozplynul. To jsem se ale pěkně spletla. Jakmile jsme se vrátily domů, moje sestřenice se hned řítila k telefonu. A o chvilku později nám hlásila, že jí maminka sežene šaty v Brémách, černé šaty, žádné jiné nepřicházely v úvahu. Teta Izabela, jak jsme se dozvěděly, byla totiž nápadem své dcery přímo nadšená. Jako jediná, řekla bych.

Po obědě chtěla jít Petra do vsi. Jen tak, jak nám tvrdila. Ale Patricii a mně bylo úplně jasné, že mlží. Už jen to, že se navlékla do svého svátečního oblečení, což jsou v jejím podání potrhané hadry a psí obojek na krku, hovořilo samo za sebe. Petra se určitě smluvila s tím Jackem, tutově.

A protože jsme s Patricií neměly nic lepšího na práci, vydaly jsme se ji stopovat. Ve Studniční ulici vedle drogerie zazvonila u domovních dveří. Jakmile Petra zmizela v domě, běžely jsme se podívat na jmenovku u zvonku. Agentura Dreamgirl. Volby královen krásy. Zaslechly jsme kroky a hlasy, proto jsme rychle přeběhly na protější stranu ulice a schovaly se tam za čekárnou u autobusové zastávky. Stihly jsme to právě včas, těsně před tím, než moje sestřenice a mladý muž v červené kožené bundě vyšli ze dveří. Jedno se muselo nechat, ten kluk vypadal dost dobře, dokonce líp než Jakub. Vysoký, blonďatý a do hněda opálený, jako by se vrátil z Karibiku, kde právě dotočil hollywoodský film. Oba šli docela rychlou chůzí směrem ze vsi.

„Rychle, za nimi,“ zavelela jsem.

Nebylo komu. Patricie jako uhranutá zírala do listů bezového keře, který rostl za zastávkou. „Lucko,“ vydechla vzrušeně. „Já se zblázním.“

Tenhle pohled jsem už znala. Určitě zase objevila nějakou lezoucí havěť.

„Myslím, že tady sedí kněžice trávozelená. Nikdy jsem ji neviděla na vlastní oči. Zatím jenom v mých knihách.“ Patricie rozčilením mluvila čím dál hlasitěji. „A já nemám foťák!“ vykřikla nešťastně.

„Neřvi,“ okřikla jsem ji. „Petra bude zuřit, jestli zjistí, že ji stopujeme. Nech tu potvoru a pojď.“

„No jo, už jdu,“ broukla neochotně. „Tak se na ni aspoň podívej, Lucko.“

Nezbývalo mi nic jiného než se kratičce podívat na tu obludu. Ušetřím vás toho, abych vám blíže popisovala kněžici trávozelenou. To jméno hovoří za všechno. Asi jsem se na ni podívala s takovým odporem, že dostala strach. V každém případě uletěla.

„To snad není pravda,“ bědovala Patricie. „Je pryč!“

„Pryč. Ano. A my půjdeme také pryč,“ řekla jsem a táhla ji za sebou.

Před námi se živě bavila Petra s tím klukem, který se nejspíš jmenuje Jack. Pak mu dvakrát nebo třikrát zazvonil mobil a on volání přijal. Poodešel několik kroků stranou a otočil se zády, aby Petra nemohla poslouchat.

Koniec ukážky

Table of Contents

To to pěkně začíná!

Úplně spontánní nápad

Nepadnoucí šaty a zvláštní fotky

Ukázka z následujícího dílu:

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: