Příběhy se šťastným koncem

Ztracený ježeček

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Jill Hucklesby

Příběhy se šťastným koncem – Ztracený ježeček – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

E-knihy v edici:

Příběhy se šťastným koncem – Zatoulané štěňátko

Příběhy se šťastným koncem – Našlo se koťátko!

Příběhy se šťastným koncem – Zapomenuté jehňátko

Příběhy se šťastným koncem – Ztracený ježeček

1

„Mňam!“ vykřikla Bibi Fallonová, když přiběhla ze zahrady. Byla sobota večer, což znamenalo, že budou mít k večeři závitky s pikantní náplní, křupavý salát a jako dezert jahody. Tohle jídlo zbožňovala. Sotva vešla do kuchyně, ucítila důvěrně známou, lahodnou vůni. Začaly se jí sbíhat sliny a v žaludku jí nedočkavě zakručelo.

„To budě tááák dobré,“ řekla a olízla si rty.

Její rodiče právě servírovali plněné závitky na stůl, společně s miskami strouhaného sýra a zakysané smetany. Potom se posadili k Bibi a všichni se pustili do nachystaných dobrot. V kuchyni ale nebyli sami. U Bibiiny židle vždycky sedával Barney, rodinný retrívr, čistě pro případ, že na podlahu upadne nějaké chutné sousto.

Bibi s Barneym byli odjakživa nejlepší kamarádi. Barneymu bylo deset let. Tatínek tvrdil, že podle lidských měřítek je mu teď sedmdesát, ale až na pár šedých chlupů kolem čenichu by nikdo nepoznal, že jde o starého psa. Byl pořád velice hravý a strašně rád aportoval tenisové míčky.

„Pokusím se ti něco nechat, ale mám šílený hlad,“ pošeptala Bibi Barneymu.

Barney nedočkavě zavrtěl ocasem, pak si lehl na podlahu a na jednu tlapu si položil hlavu.

Tatínek prováděl se závitky hlouposti: přiložil si je k očím jako dalekohled a díval se skrz ně. Bibi to tak rozesmálo, až začala škytat.

„Bibi, nešaškuj u stolu,“ řekl tatínek.

„Ale tati!“ protestovala Bibi. „Tys mě rozesmál!“

„Neboj, já ho viděla, Bibi,“ uklidnila ji maminka.

Tatínek nasadil provinilý výraz a Bibi se rozesmála ještě víc.

„Hej, vy dva. Jste jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet!“ povzdychla si maminka s úsměvem. „A ty jsi stejný,“ dodala a podívala se na Barneyho, který se překulil na záda a odhalil dásně v psím úsměvu. „Nemáte si co vyčítat.“

Rodinné večeře o víkendech byly vždycky ohromně zábavné. Rodiče měli dobrou náladu a Bibi jim vyprávěla všechny ty věci, které se jí přihodily ve škole. Protože tatínek pracoval v pátek dlouho do večera, nemohla se mu ještě pochlubit, že ji vybrali jako pomocnici do Koutku domácích mazlíčků. To znamenalo, že se mohla starat o školní králíky, tarbíky, myši a tropické rybičky. Ten den měla se svojí nejlepší kamarádkou Katkou vyčistit kotce.

„Ti dva tarbíci utekli z velké krabice, kam je dala slečna Bennettová, než jim vyčistíme kotec,“ vysvětlila Bibi. „Prolezli maličkou dírou na boku a celá třída se musela dívat pod lavice a do batohů, jestli se tam neschovávají!“

„Jak to dopadlo?“ zajímal se tatínek.

„No, slečna Bennettová je oba objevila v odpadkovém koši. A víš co? Pochutnávali si na ohryzku od jablka. Chytila je a dala je zpátky do kotce.“

Bibi dodala, že útěky z Klubu domácích mazlíčků nejsou ničím výjimečným, ale zatím se každé zvířátko hned našlo.

„To je dobře,“ prohodila maminka. „A počítá je někdo každé ráno, abyste se ujistili, že žádné nechybí?“

„Jasně,“ odpověděla Bibi. „Pomocníci Klubu domácích mazlíčků se v tom střídají. „Je docela složité spočítat rybičky, když se pořád pohybují.“

Když Bibi domluvila, vzala si závitek plněný salátem a salsou.

„Hoří ti tváře,“ poznamenala maminka.

„Hráli jsme s Barneyem na zahradě fotbal,“ vysvětlila Bibi. „Už ho nebavilo běhat za míčem, a tak ho vzal do tlamy a zmizel za kůlnou.“

Když Barney uslyšel svoje jméno, tiše zakňučel a znovu zavrtěl ocasem. Bibi ho lehce podrbala nohou na krku. Retrívr zavřel šťastně oči.

Rodiče věděli, jak moc ráda má Bibi velkou zahradu, hraje si s Barneym a pečuje o Ferdu a Rikiho, své králíky, kteří bydleli v prostorném výběhu vedle záhonu se zeleninou.

Bibi si nacpala do pusy poslední sousto. Ostrá omáčka ji zašimrala v nose, a tak ho legračně pokrčila.

„Vypadáš jako Ferda,“ rozesmála se maminka.

„Dávej si bacha, Bibi. Každý člověk prý začne vypadat jako jeho mazlíčci.“ Tatínek se usmál a zkoumavě si ji prohlížel.

„Ty zase trochu vypadáš jako Barney, tati,“ nedala se Bibi, „hlavně když ti ráno trčí vlasy na všechny strany!“

„A jak teda vypadá maminka?“ zeptal se tatínek uličnicky.

„Jako liška, která k nám chodí na zahradu,“ prohlásila Bibi, „protože je hezká.“

„Díky! Ale liška není domácí mazlíček,“ namítla maminka. „Podle mě vypadám spíš jako Lulu, ta kočka od sousedů. Ráda se vyhřívám na sluníčku.“

„Naštěstí nemáš vousky jako Lulu,“ dodal tatínek.

„Řekla bych, že jsi velice ústnatý,“ prohodila maminka a předstírala, že si myje obličej tlapkou jako kočka. Bibi s tatínkem se rozesmáli.

Než dojedli večeři, pochutnali si na jahodách se zmrzlinou a sklidili ze stolu, venku se začalo stmívat. Bibi se tatínkovi nabídla, že mu pomůže zalít zeleninu ve skleníku. Musela také zavřít Ferdu s Rikim do kotce.

„Můžu jim dát pár mrkviček?“ zeptala se.

„Jasně. Jsou v ledničce,“ odpověděla maminka.

Králíci dostávali mrkev jen výjimečně. Bibi se totiž v knížce Jak pečovat o králíky dočetla, že cukr obsažený v mrkvi může zvířatům škodit, pokud jí jedí moc, a tak vzala z přihrádky na zeleninu dvě nejmenší mrkvičky.

„Chceš, aby Ferda s Rikim viděli líp ve tmě?“ zeptal se tatínek, který na ni čekal ve dveřích.

„Opravdu mrkev zlepšuje zrak?“ zajímala se Bibi.

„Jo, když ji přivážeš k tomuhle,“ odpověděl a zamával na ni baterkou.

„Moc vtipné.“ Bibi si nazula holínky, které stály u zadního vchodu, a oblékla si teplou flísovou mikinu, která visela na věšáku. Přejel jí mráz po zádech. Když se stmívalo, zahrada se proměnila v tajuplné místo, kde se začaly dít zajímavé věci. Vylézali tvorové, kteří se přes den schovávali. Jakmile lidé zatáhli závěsy a chystali se do postele, jako by se objevil tajný svět.

Bibi otevřela dveře a vykoukla do houstnoucí tmy. Vzduch byl svěží a chladný. Zatímco poslouchala, jak v korunách stromů šeptá vítr, zničehonic se jí zmocnil pocit, jako by jí v břiše explodoval sáček šumáku. Tělo se jí napjalo příjemným šimráním. Měla dojem, že by se mohlo stát něco nádherného.

„Připravená?“ zeptal se tatínek a vyšel před ní ven.

Bibi přikývla. Ohlédla se na Barneyho, který spal na zádech u radiátoru v chodbě. Má na něj zavolat? Rozhodla se, že ho nebude rušit, když vypadá tak spokojeně. Tiše za sebou zavřela dveře a s mrkvičkami v ruce se vydala za tatínkem.

„Noční hlídka se hlásí do služby,“ řekla a zavěsila se do něj.

2

Bibi začal okamžitě studit nos. Zamnula si ho rukou. Noční chlad jí pomalu stoupal po těle od chodidel až k vršku hlavy. Při chůzi dupala, aby si zahřála chodidla. Když zvedla hlavu, všimla si, že obloha je temně fialová, posetá hvězdami, které jí připomněly třpytky na dortu. Někde daleko zahoukala sova. Jinak všude panovalo ticho, jako by už celý svět spal.

Stále dokázala rozeznat siluety stromů v zahradě. Bibi blesklo hlavou, že vypadají jako vysocí, štíhlí tanečníci se zvednutýma rukama. Zakřivený plot se změnil v hřbet spícího dinosaura. Sušák na prádlo vypadal jako pavučina obřího pavouka a řada tyček v záhonu zeleniny se proměnila ve vesnici indiánských stanů. Světlo baterky vyhlíželo jako ocas obrovské vážky, poletující ze strany na stranu.

Bibi s tatínkem došli na konec zahrady, kde Ferda s Rikim uždibovali ve výběhu trávu. Země byla vlhká a ve vzduchu voněly květiny. Králíci vycítili společnost a začali skotačit v prolézačkách v ohrádce. Riki vždycky kníkal a vrtěl ocáskem, když se Bibi objevila. To byl králičí způsob, jak vyjádřit, že ji rád vidí.

„Ahoj, kluci,“ pozdravila je Bibi. „Copak jste tu prováděli? Vždyť jste si převrhli misky s vodou, vy hlupáčci.“

Když se Bibi podívala na misky, vzpomněla na svého dědečka Lena. Postavil jí kotec s výběhem pro Ferdu s Rikim, které dostala k šestým narozeninám. Jeho návštěvy zbožňovala stejně jako to, že jí pokaždé přinesl nějakou maličkost pro „ty legrační králíky“. K osmým narozeninám jí daroval dvě nové misky na žrádlo – jednu pro Ferdu a jednu pro Rikiho –, na kterých byly jejich fotky!

Bibi opatrně otevřela kotec a sáhla dovnitř. Z kropicí konve, která stála opodál, jim znovu naplnila misky vodou.

Ferda s Rikim ji pozorně sledovali. Věděli, že Bibi jim večer občas přinese něco dobrého na zub. Čumáčky jim cukaly nedočkavostí.

Bibi už měla králíky dva roky a znala všechny jejich fígle. Přestože měli stejnou barvu a velikost, brzy si všimla, že povahově je každý úplně jiný. Riki jí rád seděl na klíně a nechal se hladit, ale Ferda byl velice plachý a snesl jen lehké pošimrání na čumáčku.

Dneska večer jim Bibi přinesla kvůli zimě víc sena. Z pytle ve skleníku ho nabrala celou náruč a pečlivě jím vystlala kotec, aby měli útulný pelíšek.

Ferda s Rikim se snažili vyskočit na lávku ke kotci.

„Musíte ještě chvilku počkat. Už jsem skoro hotová,“ řekla Bibi.

Chtěla pro své mazlíčky jen to nejlepší.

„Tak a je to. Teď můžete dostat dárek.“ Vytáhla z kapsy mrkev a skrz plot výběhu každému z nich jednu podala. Ferda ji vytrhl Bibi z ruky a stáhl se do koutku. Riki ji začal ohryzávat, zatímco ji Bibi držela za druhý konec.

„Pomalu, Ferdo,“ řekla Bibi a rozesmála se.

„Myslím, že ani jeden z nich se neumí chovat u stolu,“ oznámila tatínkovi.

Když králíčci schroupali mrkev, Bibi je oba pošimrala na čumáčku. Nevinně na ni mžourali ve světle baterky. Pak Riki vyběhl po dřevěné lávce do kotce a Ferda ho následoval. Začali se ukládat ke spánku. Bibi se naklonila dovnitř, zavřela dvířka kotce a otočila petlicí, aby králíci v noci neutekli.

Tatínek posvítil baterkou do výběhu, na prolézačky a vyvýšené travnaté stěny, aby se ujistil, že je vše, jak má být. Všechno se zdálo v pořádku, a tak odešel zalít zeleninu.

„Dobrou noc, kluci,“ popřála jim Bibi. „Hezky se vyspinkejte.“

Když se napřímila, přeletěl jí kolem obličeje černý stín. Netopýr! Škubla sebou a současně se zachichotala. Vzpomněla si na kamarádku Katku, která se netopýrů bála. Bibi si nebyla jistá, jestli někdy nějakého živého netopýra vůbec viděla. Nicméně měla trochu škodolibého staršího bratra, který na ni vždycky za dveřmi vybafl, a možná proto byla tak bojácná.

Ze skleníku zaslechla zvláštní zvuky. Bibi se usmála.

„Ach, vínečko moje, musíš krásně růst, abych si tě mohl dát do svých prázdných úst…,“ prozpěvoval si tiše a falešně tatínek, zatímco procházel uličkami ve skleníku. Obličej mu osvětlovala baterka.

„Tati, hlavně se nikdy nehlas do Superstar,“ řekla Bibi a vešla do skleníku, aby mu pomohla zalévat.

Tatínek kontroloval svou milovanou vinnou révu, kterou mu loni maminka s Bibi koupily. Dočetl se, že hudba prospívá růstu, a rozhodl se provést pokus, aby si ověřil, jestli je to pravda. Zpíval vínu celé léto, ale po hroznech zatím nebylo ani památky.

„Mám zalít rajčata?“ zeptala se Bibi. „Vypadají nějak zvadle.“

„To budeš hodná,“ řekl tatínek s pohledem upřeným na stonek vína. „Víš, že má o dva listy víc než včera?“

„To je bezva,“ odpověděla Bibi. Měla dojem, že tatínkovi zahradničení moc nejde. Naopak mamince všechno rostlo a kvetlo pod rukama. Vždycky vyhrála jejich soutěž o nejkrásnější slunečnici. Každý rok zasadili tři semínka, ale to maminčino vyrašilo dřív než ostatní, vyrostlo do neskutečné výšky dvou metrů a mělo obrovskou hlavu obklopenou desítkami žlutých okvětních lístků.

Bibi pečlivě zalila rajčata a dala si záležet, aby každé rostlince důkladně zvlhčila půdu v květináči. Když tatínek přestal zpívat vinné révě, zatáhli za sebou skleněné dveře a zamířili zpátky k domu, jehož jasná světla je vábila k sobě.

„Podívej, Bibi, tamhle je Polárka,“ řekl tatínek a ukázal na oblohu. „Když se podle ní budeš řídit, nikdy zabloudíš. Ukazuje na sever. Námořníci se podle ní orientovali na moři. A hned vedle ní je Velký vůz.“

„Proč se mu tak říká?“ Bibi se zachvěla zimou.

„Vidíš tu lomenou čáru?“ Tatínek se snažil nasměrovat její pohled. Bibi přikývla. „A ten obdélník za ní?“ dodal. „Celé to připomíná vozík.“

Jak se Bibi dívala na oblohu, všimla si, že se blíží clona černých mraků. Zdálo se, jako by cestou zhasínala hvězdy.

„Nepůjdeme dovnitř?“ zeptala se Bibi a objala se pažemi, aby se trochu zahřála.

„Dobrý nápad. Dneska večer je na pozorování hvězd moc velká tma,“ souhlasil tatínek.

Bibi ještě chvilku počkala, než se vydala za tatínkem, který už byl u zadního vchodu. A tehdy uslyšela zvuk.

Zvláštní zvuk.

Tiché šustění.

Bibi ztuhla a zatajila dech. Napjatě poslouchala…

Zaslechla to znovu, tentokrát zřetelněji. Hlavou jí vířily otázky. Je to vítr šeptající ve větvích? Nebo snad… divoké zvíře?

V ústech jí vyschlo zvědavostí. Šustění sílilo a přibližovalo se. V květinovém záhonu vedle živého plotu už dokázala rozeznat nějaký pohyb.

Bibi upřela oči do tmy. Na kraji záhonu spatřila maličkou siluetu, ne o moc větší než Barneyho pískací míček. Aby lépe viděla, klekla si na vlhkou trávu. Silueta měla čumáček, čtyři miniaturní nožičky a dvě oči jako korálky. Čumáček se lehce chvěl a silueta se pomaličku přibližovala. Určitě je to nějaké zvířátko – ale jaké?

Co mu to trčí z těla? Bibi se zajíkla překvapením. Vypadalo to jako bodliny. A to mohlo znamenat jen jedno.

Ten tajemný návštěvník bylo zvířátko, které Bibi u nich na zahradě ještě nikdy neviděla. Srdce se jí rozbušilo vzrušením.

„Ahoj, ježečku,“ zašeptala.

3

Bibi doběhla po špičkách k domu a vklouzla zadním vchodem dovnitř. Ani si nesundala holínky a vpadla do kuchyně, kde rodiče sklízeli zbylé nádobí po večeři.

„Tati, musíš jít se mnou!“ vykřikla udýchaně.

„Co se děje?“ zeptala se maminka. „Nějaký problém s králíky?“

„Ne, ti jsou v pořádku. Ale na zahradě je zvířátko. Že neuhodnete jaké?“ Bibi poskakovala vzrušením. Byla tak nadšená, že nedokázala klidně stát.

„Co je to zač, Bibi?“ chtěl vědět tatínek.

„Uvidíš,“ odpověděla Bibi a zhluboka se nadechla. „Ale můžeš jít teď se mnou, prosíííím!“

Tatínek zasalutoval, mrknul na maminku a vyšel za Bibi zadním vchodem na zahradu.

„Tak kde je ten tvůj tajemný návštěvník?“ prohodil a zvedl baterku.

„Hned ti ho ukážu,“ vyhrkla Bibi nadšeně.

Vzala tatínka za ruku a skoro ho vlekla na konec zahrady. Překřížila si prsty pro štěstí, aby její pichlavý objev neutekl.

„Byl přímo tady,“ zašeptala a klekla si k záhonu s květinami.

Tatínek zasvítil baterkou na záhon, na okolní trávu a potom přímo na keře a květiny.

Nikde nic.

„Zkus to tamhle,“ řekla Bibi a zamířila ke skleníku. „Třeba se schovává.“

Tatínek namířil bílý paprsek na okraj živého plotu, krajní záhon se zeleninou, a dokonce i na králičí výběh.

Pořád nic.

Bibi zaplavilo zklamání. „Bylo to malý ježeček a batolil se přímo tady. První, kterého jsem u nás na zahradě viděla. A teď je pryč.“

„To nevadí, Bibi,“ chlácholil ji tatínek. „Ježci v noci hledají potravu, takže asi chvátal. A my bychom měli udělat totéž – a jít na horkou čokoládu!“

„Nemohli bychom vypnout baterku a chvilku počkat?“ zeptala se Bibi.

„Už je pozdě a já nechci, abys nastydla,“ namítl tatínek.

„Pět minut, ano?“ zaškemrala Bibi.

„Jen když projdeš teplotním testem,“ odpověděl tatínek, natáhl k ní ruku a dotkl se jejího nosu. „Ne, je mi líto, ale už z něj máš rampouch. Musíš se okamžitě vrátit na základnu.“

Bibi neochotně přikývla, ale pohledem pátrala po ježkovi.

„Vyskoč si na mě,“ vyzval ji tatínek a sehnul se, aby mu mohla vyšplhat na záda.

„Tak jo,“ souhlasila Bibi a vylezla nahoru. Zatímco ji tatínek nesl zpátky k domu, pevně se ho držela.

„Všechno v pořádku?“ zavolala maminka.

„Přišli jsme pozdě,“ vysvětlila Bibi.

„Takže kdo byl ten tajemný návštěvník?“ zeptala se maminka, když tatínek postavil Bibi na podlahu.

„Ježek, asi takhle veliký,“ odpověděla Bibi a dala dlaně těsně u sebe. „Podle mě tam pořád ještě je. Muselo ho vylekat světlo a naše hlasy.“

„Takhle malému zvířátku asi musíme připadat jako obři,“ prohodila maminka.

„Možná lidi ještě nikdy neviděl,“dodal tatínek.

„Škoda, že nemám neviditelný plášť,“ povzdychla si Bibi. „Pak bych ho mohla pozorovat.“

Maminka ji objala. „Aspoň chvilku jsi ho viděla. Zatopila jsem v obýváku. Pojďte se ohřát. Venku je určitě strašná zima. Řekla bych, že oba potřebujete něco teplého do žaludku.“

„Horkou čokoládu, prosím, mami.“ Bibi si zula holínky a měla co dělat, aby udržela rovnováhu, když se jí Barney tiskl k nohám. Ten fígl se naučil, když byl ještě štěně. Teď to dělal pokaždé, když měl radost, že někoho vidí.

Maminka všem uvařila čokoládu. Bibi seděla na předložce u kamen a mlčky usrkávala horkou, sladkou tekutinu. Barney ležel vedle ní, hlavu měl v jejím klíně a rodiče se uvelebili na pohovce.

„Co kdybychom si zahráli tu hru, co ti přinesl dědeček?“ navrhla maminka.

„Tak jo,“ souhlasila Bibi roztržitě. Byla zamyšlená. „Co když se ten ježeček ztratil nebo je raněný?“ prohodila.

„Kdyby byl raněný, našli bychom ho,“ namítl tatínek.

„Třeba se jen schovával. Co když se zatoulal od rodiny a všude ji hledal, ale byl popletený a nedokázal je najít?“ zeptala se Bibi. „Musí být strašné být úplně sám a daleko od domova, když je venku taková tma a zima.“

Představa, že ježeček je možná v nesnázích, jí neustále vrtala v hlavě.

Bibi si uvědomila, že by radši dělala něco úplně jiného, než hrála hru.

„Nevadilo by vám, kdybych se po něm ještě podívala?“ zeptala se. „Čistě pro případ…“

Prosebně se usmála na rodiče. Tatínek s maminkou si vyměnili pohled.

„Tak dobře, ale budeš se dívat jen z okna v kuchyni,“ souhlasila maminka. „Když rozsvítíš světla v zahradě a zhasneš v místnosti, uvidíš mnohem líp.“

„Díky, mami.“ Bibi dopila čokoládu a olízla si horní ret.

O chvilku později už seděla u okna v kuchyni. Reflektory na stěně garáže měly velký výkon a vrhaly na zahradu jasné světlo až k místu, kde nedávno klečela u záhonu s květinami.

Bibi si připadala jako detektiv, který pátrá po důkazech, aby mohl rozluštit případ.

Dívala se do zahrady a snažila se nemrkat. Pozorovala trávu, jestli neuvidí známky pohybu. Jak se upřeně dívala do tmy, připadalo jí, že po trávníku tančí víly. Bibi si promnula oči. Když znovu pohlédla ven, zjistila, že jde o okřídlený hmyz, který ve světle poletuje sem a tam.

Najednou uslyšela tichý dech a všimla si, že do kuchyně přišel Barney. Byla ráda, že má společnost. Hlasitě si vzdychla. Tik, tik, tik tikaly kuchyňské hodiny. V té tmě zněly opravdu hlasitě. Bibi počítala minuty. Dvě, tři, šest… Na zahradě panoval klid. Barney jí ležel u nohou a spokojeně pochrupoval. Občas tiše vyštěkl a zavrtěl ocasem. Bibi si zamnula nos. Zamrkala, aby se jí vyjasnil zrak, a pomalu prozkoumávala zahradu z jedné strany na druhou.

Nic. Dokonce ani mizerný slimák.

„Nějaká stopa po ježkovi?“ zeptal se tatínek od dveří.

„Zatím ne,“ odpověděla Bibi. Ukázala mu své pěsti zatnuté pro štěstí.

„Zavolej, až budeš potřebovat posily,“ dodal tatínek.

„Dobře.“ Bibi se na něj usmála. Krátce na ni zamával a vrátil se do obýváku.

Bibi se podívala na hodiny. Už bylo skoro sedm. Seděla tam patnáct minut, ale připadalo jí to jako celá věčnost. Od sezení v jedné pozici měla ztuhlá záda. Zavrtěla se a protáhla. Byla unavená, ale nedokázala to vzdát, i když jí dřevěněly nohy.

Začala si představovat, že letí po obloze a hledá maličká zvířátka… A pak se vznáší mezi hvězdami, otáčí se, dělá přemety a plachtí. Prudce otevřela oči. Usíná…

„Soustřeď se!“ nařídila si, zavrtěla hlavou a popleskala se po tvářích.

Opět se podívala na hodiny. Zdřímla si jen na pár minut, ale doufala, že ježek se právě v tu dobu nerozhodl na chvilku objevit.

Napadlo ji, jestli by nepomohlo, kdyby na vzvířátko mluvila, zatímco na něj usilovně myslí. „Haló, ježečku,“ řekla nahlas. „Čekám tu na tebe a bojím se, že potřebuješ pomoc. Taky bych ráda, kdyby tě viděla maminka s tatínkem. Přijď, prosím tě.“

Pořád nic. Dokonce ani zatřepotání listu nebo nepatrný pohyb stébla. Bibi naposledy prokoumala zahradu pohledem. Jestli nic neuvidí, rozhodně, absolutně, na sto procent bude muset jít na záchod.

Jenže…

Právě když chtěla vstát, zahlédla v květinovém záhonu pohyb. Bibi se zajíkla. Když to Barney uslyšel, zavrčel a vstal.

„Barney, něco se tam hýbe,“ řekla Bibi tiše. „Je to ježek! Jo! Je tak roztomilý!“

Barney vycítil její vzrušení a hlasitě zaštěkal, takže rodiče se objevili ve dveřích kuchyně dřív, než na ně stačila zavolat.

„Chcete něco vidět?“ zvolala Bibi a s širokým úsměvem na tváři ukázala oknem ven.

„Páni!“ vydechla maminka, když se tam podívala. „Je nádherný.“

„A tak maličký,“ řekl tatínek.

„Prostě úžasný,“ dodala Bibi okouzleně.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2

3

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: