Terézia Rončáková

Žurnalistické žánre

Učebnica pre poslucháčov vysokoškolského štúdia

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Terézia Rončáková

ISBN: 978-80-971872-0-0

ŽURNALISTICKÉ ŽÁNRE

Učebnica pre poslucháčov vysokoškolského štúdia

© Terézia Rončáková, PhD.

Odborné recenzie

PhDr. Gabriela Magalová, PhD.

Pavel Izrael, PhD.

ISBN 978-80-8084-729-6

Vyčlenenie pojmov

Pojem žáner sa rieši v súvislosti s kompozíciou, žánrológia (genológia) je teda súčasťou štylistiky. Koncepcia žánru preto vychádza z definície štýlu a definície kompozície. Pripomeňme si klasické mistríkovské definície oboch:

- definícia štýlu:

„Štýl je spôsob cieľavedomého výberu, zákonitého usporiadania a využitia jazykových prostriedkov so zreteľom na situáciu, funkciu, zámer autora a na obsahové zložky prejavu.“[1]

- definícia kompozície:

„Kompozícia je spôsob spájania jazykových prvkov do kontextových celkov so zreteľom na situáciu, funkciu, zámer autora a na obsahové zložky prejavu.“[2]

Žáner chápeme ako vec formy – so zreteľom na obsah, predmet, vzťah percipienta k textu.

Žáner je potrebné vymedziť z troch základných hľadísk:

1. určiť jeho miesto popri styčných a príbuzných pojmoch (štýl, kompozícia, slohový postup, látka, fabula, sujet, literárny druh, literárna forma, útvar),

2. poukázať na súvislosť s pojmom útvar (s ktorým sa v praxi často stotožňuje),

3. poukázať na analógiu žánru s podobnými mimojazykovými pojmami.[3]

Štýl

Latinské stilus znamená zaostrenú doštičku, ktorou sa písalo na voskové tabuľky a ktorej plochou hornou časťou sa gumovalo. Z toho vznikla metafora na spôsob písania, komponovanie.

Štýlu možno prisúdiť dvojaký význam:

1. štýl ako súhrn formálnych znakov spôsobu vyjadrovania jednej osoby (jedného autora);

2. štýl ako súhrn formálnych znakov, ktoré charakterizujú skupinu diel zostavenú na typologickom alebo historickom základe.

Štýl chápeme aj ako spôsob správania sa („mať štýl“ znamená mať výrazné, v niečom obdivuhodné správanie). Výrazy štýl, štylistika nachádzame aj v prienikových disciplínach; napr. pojem psychoštylistika pomenúva spôsob vyjadrovania pocitov, pojem socioštylistika fungovanie komunikačného procesu v jeho zložkách vysielač, kanál, príjem, účinky.

Štylistiku formujú dva procesy:

1. pozornosť štruktúre textu,

2. pozornosť nielen deviáciám, ale aj neutrálnym prvkom, príznačným pre svoje okolnosti.
C. Segre rozlišuje dva druhy štylistiky:

1. štylistiku jazyka (skúma sa výber, voľba štylistických prostriedkov),

2. štylistiku literárneho diela/ štylistika kritika (skúmajú sa deviácie).

Voľba prostriedkov vychádza z daných prvkov jazyka – ako „oznamovanie“. Deviácia prináša inovatívne prvky – ako „oznam“. Referenčný rámec oboch druhov štylistiky predstavuje prostredie: autor formuje svoj idiolekt na základe sociolektu, ktorý mu bol ponúknutý, a zároveň na základe možností, s ktorými sa stotožnil, v ktorých bol vychovaný. Talianska štylistika kladie dôraz na vzťah autor-jazyk (aj pre množstvo a silu nárečí).[4]

J. Mistrík delí štýly na:

1. dorozumievacie štýly

- štýl súkromného styku (hovorový štýl),

- štýly verejného styku (administratívny, náučný, publicistický, rečnícky štýl),

2. umelecký štýl (a neskôr pridaný esejistický štýl).

Vecným žánrom sa podľa neho venuje oveľa menej pozornosti ako umeleckým. Medzi vecné štýly J. Mistrík zaraďuje:

- rečnícky,

- publicistický,

- náučný,

- administratívny.

Žánre možno vyčleňovať z rôznych hľadísk:

- obsah,

- forma,

- téma a cieľ,

- proporcionálne zastúpenie lyriky, epiky, drámy...

Niektoré žánre sa konštituovali súčasne so štýlmi, avšak veľká časť žánrov sa formovala až v hraniciach už ustálených štýlov. Proces štylistickej diferenciácie má permanentný charakter a ustavične sa vyvíjajú aj nové vyjadrovacie formy.

Podľa J. Mistríka môžeme dnes takmer všetky žánre bezpečne priradiť k istému štýlu. Výnimku tvorí napr. správa (administratívna a publicistická), recenzia (vedecko-náučná a publicistická),[5] úvaha (populárnonáučná a publicistická), inzerát (publicistický a administratívny)[6]. „Pod vplyvom štýlovej normy môže dôjsť k výraznej vnútornej diferenciácii žánru, a to až do takej miery, že z terminologického hľadiska možno hovoriť o názvovej homonymii.“[7] Tieto „homonymné“ žánre spája funkcia, v ostatných ukazovateľoch sa rozchádzajú. Na ich presné rozlíšenie potom používame združené pomenovania (napr. vedecký referát, publicistický referát, administratívny referát, publicistická správa, administratívna správa).

Štýl je teda voči žánru nadradená kategória. Preto „musíme žánre nevyhnutne klasifikovať a charakterizovať s uplatnením kritérií, ktoré nepresahujú rovinu štýlov a neprečnievajú kritériá kvalifikujúce a klasifikujúce funkčné štýly“[8].

V súvislosti so štýlom je vhodné pripomenúť dva druhy ozvláštňujúcich prostriedkov: figúry a trópy.

Trópy dávajú slovám iný význam. Patrí medzi ne napr.: metalepsia, perifráza, synekdocha, antonomázia, emfáza, litotes, hyperbola, metonymia, metafora, irónia.

Figúry budujú na ikonickej hodnote slova, vzťahoch medzi myšlienkami. Patria medzi ne:

- slovné trópy, napr.: inverzia, opakovanie, pleonazmus, enallaga, elipsa, zeugma,

- myšlienkové trópy, napr.: alegória, prosepopeia, irónia, apostrofa,

- slovno-myšlienkové trópy, napr.: antitéza, chiazmus, brachylógia[9].

Kompozícia

Kompozíciu definujeme ako spôsob spájania jazykových prvkov do kontextových celkov.

Rozlišujeme:

- makrokompozíciu (celkové usporiadanie materiálu = slohový postup),

- mikrokompozíciu (výstavba a spájanie mikrotextov).

Žáner je vnútri budovaný na základe kompozičných princípov. Slohové postupy (v jednom žánri sa môžu uplatniť viaceré) a mikrokompozičné prvky „sú prostriedkami žánru. Hlavne pomocou nich vyčleňujeme a charakterizujeme jednotlivé žánre.“[10]

Pojmy z oblasti umeleckej literatúry

Ozrejmime si postupne základné súvisiace pojmy z oblasti umeleckej a vecnej literatúry.

Na pomenovanie obsahu diela slúžia v umeleckej literatúre slúžia až tri výrazy:

- látka (predmet prejavu, existuje mimo neho),

- fabula (obsah prejavu),

- sujet (spôsob podania fabuly).

Formu diela pomenúvajú tiež tri základné výrazy, navzájom hierarchicky zoradené:

- literárny druh (lyrika, epika, dráma),

- žáner (menšie odvetvie, napr. román, komédia),

- literárna forma (špecifický útvar podradený žánru, napr. historický román, charakterová komédia, hrdinský epos).

Pre literárnu formu sa používa aj výraz rod.

Pristavme sa pri pojme žáner. Pochádza z latinského genus, čo znamená:

1. rod (pohlavie), neskôr aj gramatický rod,

2. kmeň, druh, pôvod (princíp klasifikácie; vo vede sa rozlišuje rod a druh).

Vývoj žánrov je výslednicou mnohostranného vzťahu medzi literárnou aktivitou (odvážne a vedome odporujúcou teoretickým schémam) a pripomínaním princípov zo strany teoretikov. Tento vývoj sformoval v každej oblasti žánre vedúce a žánre odvodené (podžánre). Niekedy dochádza k negácii žánrov a vznikajú (paradoxne) nové žánre (napr. antiromán).

V literatúre rozdeľujeme komunikáciu na dve fázy:

- vysielateľ-posolstvo,

- posolstvo-príjemca.

V tejto komunikácii je potrebné, aby text komunikoval okrem posolstva aj typ posolstva daný vysielateľom. Hans Robert Jauss[11] hovorí v tejto súvislosti o „horizonte očakávania“, čiže o znalosti príjemcu o typoch posolstiev. Schopnosti príjemcov majú spätný vplyv na autora, čo znamená predovšetkým, že nabudúce ich zohľadní. Pre autora je dôležité poznať komunikačné potreby svojich príjemcov a disponovať určitou znalosťou spoločnosti, aby dokázal používať „spoločný kód“ a tak posúvať príjemcom zrozumiteľné posolstvá.

Funkciu jednotlivých zložiek textu však pochopíme iba z jeho celku. Túto skutočnosť výstižne opísal dánsky lingvista Louis Hjelmslev[12] vo svojej slávnej štvorkombinácii podstaty, formy, obsahu a výrazu, keď svoj znakový model postavil na:

- podstate a forme obsahu,

- podstate a forme výrazu.

Rozšíril tak bilaterálny znakový model svojho predchodcu Ferdinanda de Saussura[13], ktorý prisudzoval znaku dve zložky: signifikant a signifikát (označujúci a označovaný). Hjelmslev premenoval signifikant a signifikát na plán výrazu a plán obsahu. Znak potom považuje za funkciu medzi dvoma formami – formu obsahu a formu výrazu –, čo je počiatočný bod jazykovej analýzy. Každá znaková funkcia sa však prejavuje v dvoch podstatách – v podstate obsahu a v podstate výrazu. Podstata obsahu je abstraktný psychologický prejav znaku. Podstata výrazu je materiálny prejav znaku (zväčša zvuk, avšak môžu to byť aj posunky pri posunkovej reči alebo písmená rozličných svetových abecedných systémov).

Pojmy z oblasti vecnej literatúry

Vo vecnej literatúre je potrebné rozlíšiť predovšetkým pojmy žáner a útvar.

Žáner sa chápe ako zovšeobecnený model formálne i obsahovo uzavretého kontextového celku (správa, fejtón, zmluva, prejav).

Útvar sa chápe ako konkrétny formálne i obsahovo uzavretý kontextový celok (konkrétna novinárska správa, satirický fejtón, konkrétny prejav pri istom jubileu, konkrétna hospodárska zmluva). Slúži na diferenciáciu vnútri rozvetvených žánrov a je totožný s literárnou formou v umeleckej literatúre.

Žáner ako abstrakcia

Prostredníctvom ohraničených textových útvarov sa uskutočňuje komunikačný proces. Útvar vymedzujeme jazykovo, tematicky a tektonicky, teda kompozične. Žáner vzniká generalizáciou vlastností tematicky, funkčne, kompozične a jazykovo príbuzných komunikátov. Žáner je istý typ komunikátu chápaný ako abstrakcia.[14]

„Abstraktné v umení nemôže mať inú funkciu ako stáť v službách konkrétneho,“[15] konštatuje J. Miko. Rozlišuje dve vrstvy, dve roviny (umeleckého) diela – abstraktnú, hĺbkovú štruktúru a povrchovú, konkrétnu, jedinečnú štruktúru. Znamená to, že opakovateľné a neopakovateľné prvky neležia v tej istej rovine. Pri modelovaní štýlov i žánrov sa sústredíme na opakovateľné prvky. „Poznanie, ak chce byť úplné, nemôže byť iným ako hľadaním opakovateľného. Bez princípu iniformity niet vedy.“[16]

Podľa J. Findru sa žáner ako modelová štruktúra nachádza na najnižšom stupni abstrakcie[17]. Tento model je „bezprostredným invariantným rámcom na tvorbu aktuálnych textov“[18]. Prostredníctvom žánru sa v konkrétnom texte uplatňujú požiadavky jednotlivých nadriadených modelových štruktúr – príslušných obsahových a formálnych modelov.

J. Findra rozlišuje:

- obsahové modelové štruktúry (slohové postupy, slohové útvary): „sú modelovou bázou na hĺbkovú organizáciu textu“[19],

- formálne modelové štruktúry (jazykové štýly): „sú invariantným rámcom na povrchovú organizáciu textu“[20].

Text je celosť, ktorá prestavuje jednotu obsahu a formy. Žáner kladie J. Findra do priesečníka vplyvov oboch nadriadených modelov. „V priestore žánru dochádza k modifikácii obsahu a formy a v rámci obojsmernej interferencie k ich spolupôsobeniu pri tvorbe aktuálneho textu.“[21]

Na základe týchto poznatkov možno žáner definovať ako osobitnú formu odrazu skutočnosti, ktorá má ustálené znaky a je zakotvená v povedomí tvorcov i adresátov.[22] To znamená, že pri vnímaní žánru hrajú dôležitú úlohu aj príjemcovia, ktorí vďaka žánrovému modelu vo svojom vedomí očakávajú od textu nejaké vlastnosti. Preto sa napr. v novinách zachováva aj tzv. vonkajšia podoba žánru (kurzíva, rámček...), ktorú nazývame aj vonkajšia forma formy.

Žánrové charakteristiky a signály

Ruský filozof Michail Michajlovič Bachtin[23] chápe žánre ako „konkrétne, z tematického, kompozičného a štylistického hľadiska relatívne stále typy výpovede, ktoré sa formujú v závislosti od funkcie (odbornej, technickej, publicistickej, praktickej, morálnej) a osobitných, každej sfére vlastných, okolností jazykového styku“[24].

Medzi základné žánrové charakteristiky teda patrí kompozícia, tematika, štylistika a funkcia. Z týchto hľadísk potom môžeme charakterizovať konkrétny útvar i žáner.

Charakteristika útvaru:

- tematická: o čom je konkrétny text,

- funkčná: cieľ konkrétneho textu,

- kompozičná: štruktúra konkrétneho textu (názov, úvod, jadro, záver a variácie),

- jazyková: lexika a syntax konkrétneho textu.

Charakteristika žánru:

- tematická: o čom bývajú texty tohto druhu vo všeobecnosti,

- funkčná: aký býva cieľ textov tohto druhu,

- kompozičná: typická kompozícia textov tohto druhu,

- jazyková: požadované lexikálne a syntaktické vlastnosti textov tohto druhu (používané v službe funkcii).

O spolupatričnosti určitých žánrových znakov a určitých tém hovorí aj A. Tušer. Skutočnosť, že určité žánrové znaky sú typické pre určitú tému, nazýva jednotou obsahu a formy. Medzi žánrové znaky pritom zaraďuje kompozíciu, štýl, jazyk. To všetko sa podľa neho často uplatňuje podvedome, pričom použitím nevhodných vyjadrovacích prostriedkov vznikajú „nečisté“ žánre, hybridy. Samozrejme, žánrový model nesmie autora spútavať, preto sa doň prirodzene miešajú aj cudzorodé prvky, ostáva však tzv. žánrová dominanta. A. Tušer ju charakterizuje ako dominujúcu skupinu žánrových znakov[25].

Žánrové signály

M. Wojtaková upozorňuje, že pri určovaní žánrov sú dôležitejšie ich vnútorné než vonkajšie charakteristiky – žánrové signály vychádzajúce z kontextu bývajú často zavádzajúce. Základné komunikačné použitie či okolnosti a spôsoby publikovania sú v prípade žurnalistických žánrov druhoradými žánrovými znakmi.[26]

Hovoriac o žánrovej štruktúre, odvoláva sa M. Wojtaková na zásady delimitácie známe z textológie. Z tejto oblasti preberá termíny textový rámec (úvodná a záverečná časť textu), segmenty (jednotlivé zložky štruktúry s vlastnými kompozičnými aj sémanticko-pragmatickými formami a funkciami) a globálna štruktúra (súbor segmentov a vzťahov medzi nimi).

Za segmenty žurnalistického textu považuje:

- titulok,

- čelo,

- telo.

Titulku prisudzuje trojakú úlohu: 1. nominatívnu (názov textu), 2. deskriptívnu (predstavenie obsahu textu), 3. pragmatickú (upútanie príjemcu). Vzhľadom na aktuálny vývoj M. Wojtaková zaznamenáva ustupovanie od úradného štýlu a expanziu hovorovosti v titulkoch, ako aj zmenu príbuzenstva s propagandistickými sloganmi na príbuzenstvo s reklamnými sloganmi. Rozlišuje pritom dva procesy, ktoré celkom zaujímavo pomenúva ako hru: hru titulku s čitateľom a hru titulku s textom. Hra s textom sa týka buď harmónie formy a funkcie titulku a tela textu, alebo kontrastu medzi nimi. Hry s čitateľom majú pestrejšiu škálu a môžu sa týkať grafickej formy (využívanie zátvoriek, symbolov atď.), fonickej formy (aliterácie, homonymá, rýmy, onomatopoje), gramatickej formy, lexikálnej formy (neologizmy, metafory, frazémy), syntaktickej formy (využívanie otázok rozličnej pragmatickej hodnoty alebo využívanie všeobecných syntaktických konštrukcií). Vzhľadom na povedané možno pritom pri charakteristike titulkov rozlišovať niekoľko zásad vyjadrených v opozitách:

- primeraný vzťah k téme aj žánru – nedostatok primeranosti,

- štylistická harmónia s hlavným segmentom – nedostatok harmónie,

- informačnosť – persuazívnosť,

- žurnalistická úžitkovosť – umelecká kreatívnosť.

Hodnotné signály na určenie žánrov vysielajú aj prvé a posledné časti textu. Úvodný odsek je podľa M. Wojtakovej dôležitý napr. pri rozlišovaní správy, rozhovoru, fejtónu a niektorých foriem reportáže, záverečný odsek pri rozlišovaní fejtónu alebo niektorých druhov komentára.[27]

Útvary

Žáner teda chápeme ako istú normu, ako istý zovšeobecnený súbor pravidiel, ktorými sa riadi tvorba konkrétnych textov. Je spätý s konkrétnym jazykovým spoločenstvom, kde funguje ako súčasť komunikačnej kompetencie jeho príslušníkov. Každé jazykové spoločenstvo si utvára vlastný súbor žánrových noriem.[28] M. Wojtaková ho definuje ako „abstraktný útvar, súbor konvencií, ktoré členom daného komunikačného spoločenstva určujú, akú formu dať svojim konkrétnym interakciám“[29].

Žáner je teda pojem historický a kultúrny. V rozličných historicko-kultúrnych prostrediach tak, prirodzene, nachádzame rozličné žánre, prípadne rozličné prístupy k tým istým žánrom. Typickým príkladom je esej, veľmi odlišne chápaná v slovenskej a v anglosaskej jazykovej tradícii.

Konkrétne útvary zvyčajne spĺňajú väčšinu žánrových pravidiel, ale obsahujú aj prvky odlišné od normy, ktorými sa norma aktualizuje a ktoré sa pri istej miere opakovania môžu stať zárodkom novovznikajúcej normy. Tieto odchýlky pôsobia niekedy funkčne, inokedy ako komunikačný šum (napr. subjektívne prvky v životopise – v určitej situácii môžu priniesť novú, užitočnú informáciu o jeho predkladateľovi, v prísne úradnej situácii pôsobia rušivo).

Z časového hľadiska sú žánre premenlivé útvary. Niektoré žánrové normy sú v danom časovom úseku relatívne stálejšie (napr. fejtón), iné relatívne dynamickejšie (napr. žiadosť alebo iné administratívne žánre).[30]

Vymedzenie voči homonymným mimojazykovým pojmom

Žáner sme teda definovali ako abstraktný, formálne i obsahovo uzavretý kontextový celok. Útvar ako konkrétny, formálne i obsahovo uzavretý kontextový celok.

Oba pojmy sa vyskytujú aj v mimojazykových, neliterárnych oblastiach (hudba, divadlo, výtvarné umenie). Uplatňujú sa tam podľa J. Mistríka pomerne „nepresne“[31], najčastejšie ako hromadné pomenovanie zaraďujúce jednotlivé útvary do spoločných rodov. Slovesným žánrom sú najbližšie niektoré javiskové, hudobné, novinové útvary, avšak podľa miery účasti jazykových prostriedkov treba rozlišovať, nakoľko sú hybridné, napr. hudobno-slovesné (melodráma, muzikál), slovesno-javiskové (recitovaná báseň), slovesno-novinové (vznikajúce z pôvodne čistých slovesných útvarov, napr. bulvárne novinové titulky, novinové, rozhlasové a televízne reportáže) a pod.

V praxi sa teda bežne používajú rôzne hybridy, ale v teórii treba jednotlivé žánre a útvary zreteľne rozlišovať a diferencovať.

Cvičenie

- Prečítajte si Aristotelovu Poetiku, vybratý študent nech napíše esej inšpirovanú dielom (pozor, esej v anglosaskom chápaní, čiže kritickú reflexiu s vlastnou argumentáciou, nie referát ani umelecky poňatú úvahu), vybratí študenti nech si na jeho esej vopred pripravia oponentúry a potom v skupine diskutujte o svojom dojme z diela, o poznatkoch o ňom a postojoch k nemu.

Dejiny žánru

V dejinách žánru je potrebné rozlišovať:

1. genézu žánru – a vývin literatúry o žánri,

2. žánre vecnej literatúry – žánre umeleckej literatúry.

Neexistuje komplexný prameň vývoja žánru. Môže za to aj jeho závislosť od mnohých faktorov:

- spoločenskej situácie,

- technológie,

- komunikačných prostriedkov,

- vládnucej filozofie,

- úrovne teórie v oblasti filológie...

Najstaršie zmienky nájdeme o umeleckých žánroch. Spočiatku sa o žánroch hovorilo predovšetkým v normatívnych traktátoch, predmetom literárnej vedy sa stali až v 20. stor. Genologické reflexie boli sprvu výrazne zviazané s literárnymi obdobiami.[32] Niektorí bádatelia však usudzujú, že žánrové kategórie sa neprispôsobovali dostatočne literárnym javom a boli zaťažené poaristotelovskou logikou: chápali sa ako genera, ktorým boli nižšie v hierarchii podriadené species a tým zas konkrétne výtvory individua.[33]

V genologických prácach možno podľa S. Gajdu rozlíšiť dve vývojové obdobia:

1. univerzalistické (od najdávnejších dôb po 19. stor.),

2. vedecké (od prelomu 19. a 20. stor.).

Prvé štádium bolo charakteristické normativizmom. Žáner sa chápal ako súbor neporušiteľných pravidiel, ktoré zahŕňali tému, kompozíciu aj štýl jednotlivých textov. Žánre podliehali procedúre hierarchizácie. V druhom štádiu sa postupne menil okruh žánrových charakteristík, ich ciele aj metódy.[34]

C. Segre ponúka periodizáciu dejín žánrov s troma základnými obdbobiami:

- symbolické obdobie (východ),

- klasické obdobie (Grécko, Rím),

- romantické obdobie (stredovek, moderná doba).[35]

Azda najjdednoduchšie bude priblížiť si dejiny žánrov podľa klasickej všeobecnej periodizácie dejín.

Starovek

Gréci poznali pojmy literatúra aj žáner, ale nepoznali súčasnú trichotómiu umeleckej literatúry (lyrika, epika, dráma).

Platón priniesol dva uhly pohľadu na žánre, a teda dvojaké delenie:

1. delenie:

- vážne žánre (epopeja, tragédia),

- nevážne žánre (komédia atď.),

2. delenie:

- dramatické žánre (tragédia, komédia),

- rozprávačské žánre (ditiramb, lyrická poézia),

- zmiešané žánre (epopeja).

Aristoteles určil v Poetike kritériá na rozlišovanie žánrov:

- metrická forma (jamb v tragédii, hexameter v epose),

- druh postáv (vznešené, nízke),

- trvanie udalostí,

- jednota alebo mnohosť deja (viac línií súčasne).[36]

Zo žánrov rozlišoval Aristoteles iba dramatickú báseň a epos v Poetike a rečníctvo v Rétorike. Možno teda uzavrieť, že starí Gréci poznali:

- rétoriku,

- epiku a

- drámu.

J. Mistrík tvrdí, že lyrika ako pojem vznikla v teórii literatúry až v 17. storočí.[37] Vo všeobecnosti sa však vznik tohto termínu kladie do alexandrínskeho obdobia, keď vznikala žánrová terminológia a názov lyrická poézia sa odvodil od lýry sprevádzajúcej určité básne. Obľúbenosť lyrickej poézie však výrazne vzrástla až omnoho neskôr, v romantizme.

Okrem terminológie dala Alexandrínska doba vznik presnej žánrovej doktríne. Žánre boli postavené do priameho vzťahu so štýlmi (vyšší, stredný, nižší), pozornosť sa venovala jazyku žánrov, ustálila sa triáda: divadlo – epos – lyrika.

Publius Vergílius Maro[38] prispel do antickej žánrovej teórie slávnou rótou. Vyčlenil v nej tri štýly – vyšší, stredný, nižší –, ktorým priradil tri svoje diela – Bucolica, Georgica, Aeneis – a podľa nich tieto štýly charakterizoval.

Jednotlivým štýlom prisúdil:

- druh ľudí (typ),

- vlastné mená,

- zvieratá,

- nástroje,

- bydlisko,

- rastlinu.

Vyšší štýl

Stredný štýl

Nižší štýl

Druh človeka

miles dominans (vládnuci vojak)

agricola (roľník)

pastor otiosus (zaháľajúci pastier)

Vlastné meno

Hector, Ajax

Triptolemus, Coelius

Tityrus, Meliboens

Zviera

equus (kôň)

bos (býk)

ovis (ovca)

Nástroj

gladius (meč)

aratrum (pluh)

baculus (palica)

Bydlisko

urbs castrum (hradné mesto)

ager (pole)

pascua (pastvina)

Rastlina

laurus, cedrus (vavrín, céder)

pomus (ovocný strom)

fagus (buk)

Vergílius svoju rótu zakreslil do sústredných kružníc predelených natrojo.[39]

Vyšší štýl

Stredný štýl Nižší štýl

Stredovek

V tomto období neexistuje žiadna literatúra o žánroch. Rozvíjal sa najmä biblický, úradný a rečnícky štýl.

Kresťanstvo a stredovek narušili vzťah medzi štýlom a obsahom (vyšší, stredný, nižší štýl) a kultúra bola až do humanizmu dôsledkom tejto revolúcie. Sväté Písmo obsahuje bez ohľadu na vznešený obsah žánre nízkeho štýlu. Preto Erich Auerbach[40] hovorí o „pohoršení“ nízkeho štýlu Svätého písma. Antitéza medzi nízkym a vznešeným bola vtelená v samom Kristovi, v jeho živote a utrpení.[41]

Medzi sv. Augustínom a Dantem sa latinčina a jej štýly čoraz väčšmi zabúdali a stávali nepochopiteľnými; história štýlov sa začala písať nanovo až neskôr, s objavom „dôstojnosti“ ľudských jazykov.

Novovek

Novovekí bádatelia konštatovali a dokumentovali, že od aristotelovských čias sa žánre výrazne posunuli.

Hugh Blair[42] v Rhetoric and Belles Lettres v r. 1783 priniesol informáciu o umeleckých žánroch.

Nicolas Boileau-Despréaux[43] vo svojom L´art poétique (1674) vymenúva žánre bez odkazu na všeobecné princípy klasifikácie, pričom svoje žánre považuje za nemenné a niektoré staré odsudzuje.

Thomas Hobbes[44] v Critical Essays of the Seventeenth Century (Oxford, 1908) rozlišuje vo svete dvor, mesto a krajinu a následne v literatúre žánre:

1. teoretické (epos, tragédia),

2. scommatické (satira, komédia),

3. pastorálne.

Eneas Sweetland Dallas[45] v r. 1852 charakterizoval žánre pomocou jazykových kategórií času a osoby:

- dráma: 2. osoba, prítomný čas,

- epika: 3. osoba, minulý čas,

- lyrika: 1. osoba, budúci čas.

Ferdinand Brunetière[46] v r. 1890 videl analógiu medzi evolúciou v živočíšnej ríši a kontinuálnym vývinom žánrov. Napr. lyrická báseň 19. stor. sa podľa neho vyvinula z kostolnej kázne 17. stor.

V klasicizme (17./18. stor.) sa pozornosť venovala – podobne ako v staroveku – klasifikácii žánrov. Dôraz sa kládol na ich čistotu: striktné pravidlá výstavby, statické formy, ktoré sa nemajú miešať. Nastalo oživenie Aristotelovej Poetiky.

Romantizmus chápal štýl ako individuálnu manieru. Georfes-Louis Leclerc de Buffon[47] charakterizoval tento stav výrokom „štýl je človek sám“. Znamenalo to, že každý autor má svoj vlastný štýl a tak – individuálne a individualisticky – ho aj treba skúmať.

V chápaní Johanna Wolfganga Goetheho[48] (Noten und Abhandlungen zum West-östlichen Divan) sa žánre stali poetickými kategóriami (namiesto princípov klasifikácie). Určil teda tri žánre: lyriku, epiku, drámu.

Georg Wilhelm Friedrich Hegel[49] priniesol v rámci romantizmu vo svojom diele Vorlesungen über die Ästhetik najvyšší stupeň úvahy o žánroch. V známych heglovských triádach za umením nasleduje náboženstvo a filozofia, čo je výsledkom činnosti ducha. Triádu žánrov Hegel usporiadal v poradí: epika (objektívna), lyrika (subjektívna), dráma (ich syntéza).

V 19. a 20. stor. podnikli spisovatelia a vedci útok na meravú klasifikáciu a podobu žánrov. Do tohto obdobia patrí aj tzv. individualistická štylistika, ktorej teoretici sa vyslovovali proti systematizácii žánrov vôbec (napr. Benedetto Croce[50] v Taliansku). Talianska štylistika kladie dôraz na vzťah autor-jazyk (aj pre množstvo a silu nárečí). Iní teoretici sa venovali výskumu nových žánrov (napr. ruskí formalisti).

Stručné dejiny publicistických žánrov

Za najstarší publicistický žáner sa považuje plagát a za najstarší plagát správa Mohendžodáro vytesaná do kameňa v r. 3000 pr. Kr. na Inde. Plagáty boli súčasne administratívne aj publicistické žánre a v antike sa vyskytovali pomerne hojne na rôznych miestach. Neskôr sa pridružili správy obecných bubeníkov a kostolné kázne. Práve ústne správy (napr. tie vyhlasované bubeníkmi štýlom „na známosť sa všetkým dáva...“) možno považovať za predstupeň súčasných publicistických žánrov. V Nemecku 18. stor. ich nazývali tidingen z vtedajšieho slova pre správy.

Po vynájdení kníhtlače v 16. a 17. stor. veršované a rýmované noviny, ktoré niekedy prechádzali do bojových piesní (najmä v období reformácie a tridsaťročnej vojny). Ešte predtým vychádzali ručne písané noviny so svojskými žánrami, známe sú aj parížske hovorené noviny (Magazine Sonore d´Actualité Sonorama). Gramofónové noviny fungovali ešte aj v 20. stor. ako noviny pre nevidiacich.[51] V súčasnosti sa noviny tohto druhu vydávajú na Slovensku na magnetófonových kazetách a vo formáte MP3.

Noviny s funkciou informovať vznikli v 2. polovici 15. stor. Ako však uvádza L. Slovák[52], vychádzali len sporadicky. V prvých novinách, ako napr. Relation (1609 v Štrasburgu), Aviso (1609 vo Wolfenbuteli) sa objavovali správy, zoznamy kníh, referáty, no správa ako žáner mala nevyvinutú podobu. Prvý denník začal vychádzať v Lipsku v roku 1650 (Eikommende Zeitungen) a to môžeme považovať za začiatok schematizácie spravodajských žánrov. Noviny sa od časopisov začali najprv odlišovať formou a to sa dialo až v polovici 18. storočia, i keď aj predtým sa objavovali špecializované noviny, napr. Journal de savants – najstarší odborný časopis na svete (1665).

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-971872-0-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Vyčlenenie pojmov

Štýl

Kompozícia

Pojmy z oblasti umeleckej literatúry

Pojmy z oblasti vecnej literatúry

Žáner ako abstrakcia

Žánrové charakteristiky a signály

Útvary

Vymedzenie voči homonymným mimojazykovým pojmom

Cvičenie

Dejiny žánru

Starovek

Stredovek

Novovek

Stručné dejiny publicistických žánrov

Cvičenie

Žánrotvorné princípy

Vývin žánrov

Celostný pohľad na žánre všetkých štýlov

Žánre publicistického štýlu

Rozhlasové a televízne žánre

Cudzojazyčné žánrológie

Tiráž