The Big Miss

Můj žák Tiger Woods

Ukážka z elektronickej knihy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Hank Haney

The Big Miss – Můj žák Tiger Woods – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Předmluva k českému vydání

aneb

co spojuje Tigera Woodse s W. A. Mozartem?

1. Naposledy

2 Začátky

3 Trénování Tigera

4 Velikost

5 Rozptylování

6 Nejvyšší hora

7 Ukončení

8 Sečteno

Poděkování

Slovník golfové terminologie

Výsledky Tigera Woodse po dobu trénování Hankem Haneym

Mé milované ženě Suzanne

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

ANEB

CO SPOJUJE TIGERA WOODSE S W. A. MOZARTEM?

Golfový trenér Hank Haney na následujících stránkách vzpomíná, jak mu matka kdysi řekla, že jednou z jeho největších předností bude trpělivost. Osobně jsem tuto Haneyho vlastnost poznal a mohu ji jen potvrdit.

Hank Haney v létě roku 2006 navštívil v rámci Mezinárodního týdne golfu Českou republiku a na karlštejnském hřišti uspořádal několik výukových lekcí. Haney má trenérský dar: je velmi klidný a uvážlivý, vyvolává v žácích důvěru, zbavuje je nervozity. Působí však také důsledně, vzbuzuje respekt. Jeho golfový švih charakterizuje elegantní plynulost; z improvizovaného odpaliště před karlštejnskou klubovnou posílal míče směrem k údolí Berounky.

Vyhradil si čas i na novinářské rozhovory. Trpělivě odpovídal na dotazy, které mu byly položeny už mnohokrát. Zeptal jsem se ho, jak vnímá nikoli sportovní, ale učitelský rozměr trénování. Odpověděl: „Golf učím proto, že to byla věc, kterou jsem ve svém životě uměl nejlíp. Mohl bych ale učit cokoli, baví mě to kvůli podstatě té práce. Kdyby mi od dětství šly počty, učil bych dneska matematiku.“

Na otázky týkající se jeho tehdy jediného žáka, Tigera Woodse, odpovídal věcně a profesionálně. Nešlo přehlédnout, že to byly odpovědi trochu očekávatelné, vždy chválící a nikdy ani náznakem zpochybňující Tigerovu sportovní, natož osobní stránku. Haney ctil pravidla hry. Jak tato hra probíhala ve skutečnosti, zveřejnil až o šest let později v této knize.

Už tehdy jsem si říkal: Jaká je skutečnost? Jaký je Tiger Woods doopravdy?

Woods se velmi odhalil v okamžiku, kdy svá milostná dobrodružství nechal dojít až k prozrazení. Byl by to však pokřivený obraz, kdybychom Woodse hodnotili jen na základě článků ze společenských rubrik. Mnohem věrnější a objektivnější portrét nabízí Haneyho kniha. Že Woods není navzdory pečlivě budovanému image dokonalým jedincem, to mnozí tušili už před propuknutím skandálu. Ale teprve díky Haneymu máme před sebou živého, reálného člověka se všemi jeho klady i zápory. Na dno Woodsovy duše dohlédne samozřejmě jen on sám, ale Haney se k jádru jeho osobnosti určitě přiblížil.

Haneyho kniha je ve světě sportu neobvyklým počinem. Za prvé: trenéři své vzpomínky na hráče skoro nepíší, sportovci sami vydávají paměti. Za druhé: v golfu i mimo něj najdeme jen málo trenérů, kteří by měli tak intenzivní vztah se svým svěřencem, jako Haney s Woodsem. Za třetí: nejde jen o úzké sepětí trenér – žák, ale o to, že Haney pracoval s jedním z nejlepších sportovců světa.

Srovnatelnou knihu už proto de facto nelze napsat, protože hráčů a závodníků formátu Woodse je na světě jako prstů na jedné ruce. Je jím kupříkladu tenista Roger Federer – jenže ten nespolupracoval se svými kouči nikdy tak intenzivně.

I proto vyvolala Haneyho kniha obrovský zájem. Mnoho lidí z golfové sféry se už před jejím vydáním ptalo, zda autor nepřekročil etickou hranici, zda měl právo své vzpomínky zveřejnit. Knihy o žití v blízkosti celebrit dnes píše ze zištných důvodů kdekdo, v golfu se však ctí nejen herní, ale i určitá společenská pravidla. Pár Haneyho kolegů jasně řeklo, že knihu považují za porušení těchto pravidel. Co se odehrává mezi hráčem a trenérem, patří do soukromé sféry. Je v tom nesporný kus pravdy. Většina lidí z oboru však mlčky čekala, s čím vlastně Haney přijde. A golfoví fanoušci byli jednoduše zvědaví.

Haney v době publikování knihy, na jaře 2012, poskytl interview, ve kterém vysvětloval důvody, které ho vedly k psaní. Vztah trenér–hráč není podle něj vztahem lékař–pacient, v golfu neexistuje „lékařské tajemství“ ani „nepsaná pravidla“. Zdůraznil, že kniha je mimo jiné i popisem jeho vlastní lidské a trenérské dráhy. Uvedl, že golfem vždy žil, přemýšlel o něm, analyzoval všechny jeho stránky, a pokud se nyní snažil popsat podstatu Woodsovy sportovní velikosti, jde jen o vyústění jeho celoživotního zájmu.

Mnoho amerických recenzentů posléze uznalo, že Haney napsal zajímavý text, který k předmětu svého zkoumání nepřistupuje lacině. Woodsův agent Mark Steinberg nicméně rychle vydal prohlášení, ve kterém Haneyho knihu označil za „plnou dohadů a falešných závěrů“. Za zcela nepravdivé označil pasáže, v nichž Haney zmiňuje armádní aktivity coby příčinu Tigerova zranění. Woods sám se vyjádřil ještě před vydáním knihy. Řekl, že je „zklamán“, její napsání považuje za výraz „neprofesionality“ a nebude „s jejím čtením ztrácet čas“. „Lidem snad dojde, že je to celé o penězích,“ prohlásil.

Byly to pochopitelné reakce. Ale každý, kdo si knihu přečte, musí uznat, že nejde v žádném případě o podbízivý a prvoplánový text, kterým by na sebe chtěl Haney pouze upozornit a vydělat velké peníze.

Vedle popisu sportovních a životních událostí totiž kniha v prvé řadě zkoumá důležité otázky, které překračují hranici golfu i sportu: Co dělá některé jedince výjimečnými? Co všechno musí člověk zaplatit, pokud dojde až na vrchol? Odkud se v lidech bere jejich schopnost zdolávat obrovské překážky a nepřízeň? Proč má v sobě někdo touhu překonávat vše, co bylo dosud vytvořeno?

Kniha The Big Miss – Můj žák Tiger Woods je nejen sportovním a lidským příběhem trenéra a hráče, ale také psychologickým zamyšlením nad fenoménem jedinečnosti. Haney měl štěstí, že mohl tento fenomén zkoumat zblízka a dlouho. A golfový svět má štěstí, že Haney je vnímavým a inteligentním pozorovatelem, který své poznatky a úvahy – za nepřehlédnutelné pomoci golfového novináře Jaimeho Diaze – ve značné šíři přenesl na papír. Jako každý dobrý učitel viděl Haney do svého žáka a porozuměl mu. To, že ve svém zkoumání došel k jistým hranicím a zdem, za něž ho sám Woods už nepustil, na věci nic nemění.

Nelze si při úvahách nad woodsovskou výjimečností nevzpomenout na film Miloše Formana Amadeus, který vykresluje člověka s mimořádným talentem, skladatele Wolfganga Amadea Mozarta. Haney ostatně zmiňuje ve svém textu knihu publicisty Geoffa Colvina Talent bývá přeceňován, v níž autor popisuje, proč někteří lidé dosahují oslňujících výsledků a jiní ne. Colvin výslovně uvádí Tigera Woodse a W. A. Mozarta coby nadané, ale především vytrvale pracující jedince, kteří všechen svůj čas věnovali od nejútlejšího mládí své profesi. Tiger jako dítě odpaloval míčky, Mozart hrál na klavír a skládal. Oba své schopnosti předváděli před zraky užaslých dospělých – Mozart na zámcích, Woods v televizních show. Oba byli vedeni svými otci, kteří v jejich kariéře hráli ústřední roli. A život obou nebyl vůbec standardní.

Formanův Amadeus je fiktivním příběhem, ale Mozartovu podstatu vystihl: nezařaditelný jedinec, se kterým nebylo lehké vyjít. Mozart byl nestálým člověkem, který si nadělal hodně nepřátel. I Woods stojí mimo běžné kategorie, i on si údajně jen těžko vytváří skutečné přátele. Člověk je složitá bytost a vynikat v jedné oblasti neznamená automaticky uspět v jiné. Tiger Woods je extrémně úspěšným golfistou, ale kupříkladu v manželském životě nepodal zrovna příkladný výkon.

Haney nekreslí vždy lichotivý Woodsův obraz, ale zůstává na jeho straně, drží mu palce. Od počátku k němu přistupoval s respektem i úctou, a jak píše, obětoval by se mu. Haneyho šest let strávených po boku Tigera je skoro z rodu milostných vztahů, v nichž bývá jeden dominantní a druhý submisivnější. Jak známo, kdo miluje víc, je také závislejší, a tím pádem bývá svým méně spoutaným partnerem trochu „trápen“. Haney nakonec z nevyváženého vztahu odešel, protože ho trápil Woodsův chlad, náladovost a neopětované emoce.

Pomohl tím své duši a mohl také vydat svědectví. Jeho knihu lze brát jako terapii po náročném pracovním i lidském vztahu, chtěl však zároveň obhájit svoji práci. Pokud šest let mlčel a držel se za Woodsem v přítmí, trpně snášel útoky na „švih podle Haneyho“, musela přijít určitá kompenzace. Je to pochopitelné. Stejně jako zmíněné Woodsovy reakce.

Podstatné na knize však je, že podává plastický obraz golfisty, který zásadním způsobem utváří dějiny svého sportu. Kdyby Haney knihu The Big Miss – Můj žák Tiger Woods nenapsal, golfová historiografie by cosi postrádala. Poznat dobře člověka, který golf posunul po herní, sociální, ekonomické či mediální stránce na zcela novou úroveň, je nesmírně poučné. Bez Haneyho knihy by bylo mnoho důležitých věcí z Woodsova života přehlédnuto, zakryto a možná navždy odváto. To by byla škoda.

Pravý význam této knize nicméně nedodává její autor, ale Tiger Woods sám. On je jejím středobodem, alfou i omegou, vším. Ti, kteří dnes hrají golf, mají tuto hru rádi a rozumí její podstatě, si také mohou gratulovat, že žijí právě ve Woodsově éře. Čas, v němž tento fenomenální hráč bojuje na greenech i fairwayích, v němž přináší potěšení miliónům diváků na celé zeměkouli, je neopakovatelný.

Bez nezaměnitelného černého šampióna by byl svět golfu fádnější, chudší a méně vzrušující. Výkony na sportovním a uměleckém poli nelze samozřejmě porovnávat, ale snad je to podobné, jako kdyby v hudbě náhle chyběl Don Giovanni a další díla skladatele, s nímž má Tiger Woods leccos společného.

Andrej Halada,

golfový publicista a redaktor českého vydání The Big Miss

1

Naposledy

Konečně chvíle pravdy.

Ani ne hodinu před svým startem ve finálovém kole turnaje Masters 2010 míří Tiger Woods na vzdálenější konec širokého drivingu hřiště Augusta National.

Ostatní hráči a jejich nosiči holí ho nenápadně sledují. Přeplněné tribuny ho zdraví, z davu diváků natlačených na sebe za zelenými provazy se z té krátké vzdálenosti ozývají povzbuzující výkřiky: „Do toho, Tigere! Ty na to máš!“ Může být v nemilosti, může být zatracován, ale pořád je ikonou.

Tiger si navléká rukavici a síla všech těch pohledů, která ve mně vždycky vyvolá nepříjemný pocit, je obzvlášť pronikavá právě teď, když vedle něj kráčím před vůbec nejdůležitějším turnajem. Stal se něčím víc, než jen největším žijícím golfistou. Je člověkem, kterého postihl pád tak rychlý, jako nikoho jiného v minulosti. Jeho odpůrci, sympatizanti, komentátoři – prostě všichni – chtějí vidět, co to s ním udělalo.

Já také. Určitě se změnil od té doby, co se před šesti týdny vrátil z odvykací léčby. Působí krotším, uzavřenějším dojmem. Ale s hodnocením, jestli se změnil i jako hráč, raději počkám. Tiger byl vždycky schopen se při vrcholných turnajích psychicky nabudit, takže jsem zvědavý, jestli to dokáže i teď. Bude to stále ten Tiger Woods? Zvládnout neskutečně obtížnou zkoušku nedělního kola, v tom byl vždycky nejlepší. Ale tohle kolo vypadá na pořádné zúčtování.

Tiger je v pořadí třetí, čtyři rány za Lee Westwoodem a tři za Philem Mickelsonem. Aniž by to řekl – a že toho tento týden pronesl málo – ví, že pokud by dnes zahrál dobré kolo, významně by si vylepšil reputaci. Je také jasné, že když vyhraje, bude to znamenat větší triumf než v roce 2008, kdy na hřišti Torrey Pines vyhrál U. S. Open se zlomenou nohou. Takové vítězství by bylo určitě považováno za nejdramatičtější v historii golfu. Znamenalo by to i určité vykoupení, což se v danou chvíli zdá být důležitějším cílem než překonat rekord Jacka Nicklause v podobě osmnácti vyhraných majorů.

Je čas jít na to. Tigerovo nedělní rozcvičení je tradičně artistním kouskem, zvlášť když je pod tlakem. Po třech soutěžních kolech už většinou ví, co v danou chvíli funguje, a když správně nakombinuje adrenalin s koncentrací, může sáhnout do bagu pro cokoli a při žádné ráně nepochybí. Přestože jsem viděl Tigera odehrát tisíce míčů, pořád cítím to vzrušení, když ho sleduji v plném nasazení v závěrečném kole turnaje. Jeho švih začíná klidným držením těla při založení za míč, pokračuje plynulým nástupem síly, a pak se ve výbušné kombinaci prozrazující skvělého sportovce promítne do úderu rychlost i kontrola míče. Úder přitom vypadá spíš jako letmé sebrání balónu, než aby do něj udeřil hlavou hole. Když Tiger zůstane v postoji na konci švihu a sleduje let míče, jeho výraz v tváři je klidnější než v jakýchkoli jiných okamžicích.

Něco je však špatně. Po odehrání pár míčů vidím, že Tiger se tváří podivně lhostejně. Mezi jednotlivými ranami dělá příliš krátké pauzy, skoro se nedívá, kam míč letí. Často pustí jednu ruku z hole ještě před dokončením švihu. I ten úžasný zvuk úderu hole do míče, který byl vždycky symbolem jeho převahy nad ostatními hráči, je najednou jiný. Tohle rozcvičení je příšerné, skoro jako kdyby se vůbec nesnažil. Kromě pár otrávených grimas je jeho obličej prázdný.

Stojím tak tři metry za ním, v linii jeho ran, a kontroluji, jestli je shaft hole ve správné rovině. Vidím pohyby hlavy, odhaduji dráhu letu míče a nejsem si jistý, jestli mám něco říct nebo být zticha. Dělám to, co jsem jako jeho trenér dělal posledních šest let už nesčetněkrát. Jenže Tiger se tváří, jako bych tam vůbec nebyl. Čekám na nějaký jeho pohled, náznak spolupráce, třeba pár slov. Ale odezva žádná. Jakmile v klubovně vstal od jídla, nasadil svoji chladnokrevnou masku, s níž dokáže i docela blízkého člověka vyzmizíkovat. Je to s podivem: právě teď a tady jsem pro Tigera jenom vzduch.

To je to chování. Poprvé jsem s ním byl konfrontován na drivingu v Isleworthu v roce 2004, teď je to podruhé za dobu naší spolupráce. Tehdy jsem stál jako zařezaný – a stejně tak stojím dnes. Tiger nemá rád, když se ho jeho zaměstnanci ptají, jestli něco nefunguje, a ještě horší je, když opravdu udělají něco špatně. Jeho dlouholetý, nyní již bývalý sportovní trenér Keith Kleven to vždycky nesl těžce, když si na něm Tiger chladil žáhu. Zatímco Keith měl prostě jen obavy, Tiger v tom hned viděl slabost. Do jeho testosterony nabitého světa hrdinů a vojenské tvrdosti se to prostě nehodilo.

Nikdy se takhle nechoval během soutěžních dní na major turnajích, takže si nejsem jistý, oč tu jde. Když budu vybírat lepší variantu, tak je pořád naštvaný ze včerejška, kdy si při pohledu na výsledkovou tabuli musel přiznat, že vyhrát bude docela obtížné. Možná mi skrytým a přitom zřejmým způsobem naznačuje, že mu nevyhovuje švih, na kterém jsem s ním tenhle týden pracoval. Problémy se švihem mohou také souviset s jeho vleklými bolestmi levého kolene nebo s jinou částí těla. Ale za celý týden si ani jednou na nic nestěžoval. Nakonec může mít ten chlad, který z něj vane, jednoduchý důvod: dostávám tichou výpověď, byť vyhazov se spíš podobá nějakému rozchodu než ukončení profesionální spolupráce.

Ať už se děje cokoliv, jedno vím jistě: nehodlá to nijak vysvětlovat.

Zůstávám v klidu. Tiger je Tiger se vším, co k němu patří, a můj úkol je přizpůsobit se a hledat cesty, jak mu poskytnout co nejvíc. Vždycky to však bylo složitější, než si lidé myslí. Obtížnější, než jsem se domníval já sám. A od okamžiku, kdy se vrátil z léčby v Mississippi, kde absolvoval tvrdý program psychologického rozboru vlastního nitra, to bylo ještě těžší.

Tohle Masters hraje po nejuspěchanější, nejkolísavější a nejkratší přípravě na jakýkoli major turnaj, který absolvoval. Pět dní před prvním kolem byla jeho hra v takovém stavu, že jsem mu navrhl zkrácený švih, který by mu ubral na vzdálenosti a omezil výběr úderů, ale své chyby by tím dostal jakžtakž pod kontrolu.

To bylo vlastně téma naší práce po většinu společného času. Ačkoliv panuje obecná představa, že Tiger hraje odvážným stylem a i k těm nejobtížnějším ranám přistupuje bez obav, není to pravda. Tiger je především hráč, který počítá a hraje na procenta, snaží se udržet na bezpečné straně. Co nesnáší a čemu se snaží po celou kariéru vyhýbat, jsou ty druhy chyb, které produkují bogey nebo horší výsledek a ničí i sebevědomí. Jde o divoké rány z odpaliště s následnými trestnými ranami, špatné příhry bez šancí na zahrání paru, neproměněné krátké paty. Takové kiksy jsou zdrojem vysokých skóre a takové kolo považuje hráč nebo caddy za „big miss“ – velkou ztrátu. Eliminace těchto ztrát je to, co udělalo z Bena Hogana a Jacka Nicklause tak velké hráče. A je to styl, který si osvojil i Tiger. Až doteď se zdálo, že celý jeho život probíhal bez velkých ztrát. Ale to se změnilo.

Proto není hra, se kterou Tiger přijel do Augusty, tak prvotřídní a všestranná, jako když hraje v té nejlepší formě a dokáže přinést nízká skóre. Ale je to pořád hra postačující k tomu, aby zahrál stabilní výsledky 68, 70 a 70 ran a udržel tak krok se špičkou.

Tiger ví, že téměř určitě bude potřebovat něco okolo 65 ran, aby měl šanci vyhrát. Řekl bych, že není nijak nadšený z plánu, který jsme připravili, protože mu ubere na palebné síle, jakou finálové kolo obvykle vyžaduje. Ví také, že během svých čtrnácti výher na major turnajích zatím nikdy nezvítězil, když v neděli vstupoval do hry z nižších příček. Za takového stavu se nějaký velký zlom nedá očekávat, a to člověku na náladě nepřidá.

Myslím, že Tigerovi nejvíc přitěžuje fakt, že je tři rány za Philem Mickelsonem. Mezi Tigerem a Philem to nikdy moc neklapalo. Je to dáno odlišností povah, ale mnohem větší roli hraje skutečnost, že Phil je prostě hráč s velkým talentem, který by mohl ohrozit Tigerovu nadvládu. Philova popularita u diváků a vstřícný přístup ze strany médií nejsou Tigerovi příjemné. Roky byl přesvědčen, že Phil v jeho přítomnosti není schopen zahrát dobře. Ale on se přizpůsobil a v poslední době Tigera na několika turnajích přehrál rozdílem třídy. Jeho sebevědomí vyrostlo, pomohla mu také pozitivní energie od diváků, takže v jejich vzájemném souboji má psychologickou výhodu. Phil vyhrál dva z posledních turnajů Masters, obě vítězství navíc na nových, zúžených a prodloužených fairwayích v Augustě. Tigerovi, který vyhrál tři ze svých čtyř Masters ještě na původních fairwayích, ty nové dělají potíže. Mám dojem, že Tiger chce přetlačit i Phila, a tím si dnešní úkol ještě ztížil.

Ale i tak na tomhle Masters dokázal hodně. Na prvním turnaji, který hrál po pětiměsíční pauze, bojoval srdnatě a hrál úžasně. Během těch pěti měsíců stál tváří v tvář veřejnému ponížení, musel absolvovat nepříjemný proces rozboru své duše, což předtím nedělal, a očistcem si prošel 19. února, když vystoupil v televizi při veřejné obhajobě. Na tu všichni čekali s takovým zájmem, že znamenala i programovou změnu ve vysílání. V tu chvíli už také jeho žena uvažovala o podání žádosti o rozvod.

Při hře udělal sice víc chyb než obvykle, ale téměř je vymazal krátkými ukázkami excelentního golfu. Na konci turnaje měl na svém kontě sedmnáct birdie a vytvořil rekord čtyř eaglů na 72 jamkách, což je v součtu dvacet pět ran pod par. To překonalo všechny jeho výsledky zahrané pod par od roku 1997, kdy vyhrál s celkovým skóre minus dvanáct. Tím tehdy stanovil rekord turnaje, ovšem na mnohem kratším hřišti. Vezmu-li v potaz, jak na tom byl před pár týdny, pokládám svůj podíl na tomhle výsledku za největší úspěch své práce, pokud jde o krátkodobé trénování.

Mám dojem, že Tiger při hře čerpá z toho, co má našetřeno. Když už ale tolik ztratil, měl by si na druhou stranu říct, že ve finálovém kole může jen získat. Ale jak ho vidím brát další drivingový míč, aniž by vzhlédl, nepozoruji nic, co by takovému úhlu pohledu nasvědčovalo. Neabsolvoval ani naší obvyklou rozcvičovací praxi „devíti úderů“, což znamená zahrát vždy devět možných trajektorií s každou holí v daném pořadí. Z nějakých důvodů se jeho touha po dokonalosti a kvalitě, která ho tak charakterizuje před celým světem, vytratila.

Jestli jsem díky svému postavení něčemu porozuměl, tak je to fakt, že být pořád a stále dokonalý je vyčerpávající. Pozdě v noci přemítám, jestli se Masters 2010 stane tím momentem, kdy Tiger Woods už nebude chtít být Tigerem Woodsem. Nevykládal bych to každému na potkání, protože to zní absurdně, ale často jsem i v době, kdy byla Tigerova hra na samotném vrcholu, cítil, že na světě snad není člověk s těžším údělem, než má Tiger Woods. A to kvůli nereálným očekáváním, jež nemohou být naplněna.

Dívám se na Steva Williamse, který stojí kousek od Tigerova bagu. Nosil mu hole na všech třinácti vítězných majorech od roku 1999, což z něj udělalo nejslavnějšího caddyho v historii – i kdybychom nepočítali jeho letité a úspěšné služby pro Grega Normana a Raymonda Floyda. Steve byl od začátku na mé straně, částečně i proto, že souhlasil s Tigerovým rozhodnutím rozejít se s bývalým trenérem Butchem Harmonem. A taky chtěl, aby si Harmonův nástupce vedl dobře. Steve má masku tvrďáka a neřekne ani slovo, ale jsme spojenci. Když se potkají naše pohledy, setkají se i naše myšlenky.

Co se to děje? Skandál neskandál, není tohle právě ten okamžik, o kterém Tiger vždycky tvrdil, že pracoval jen pro něj? Žil pro něj? Okamžik, ve kterém má nad ostatními tu největší výhodu, protože se umí dokonale koncentrovat a je psychicky neprůstřelný? Nejsou to chvíle, o kterých vždycky říkával, že si je nejvíc vychutnává?

Ale Tiger si to viditelně nevychutnává. Jeho přístup je přímo strašný. Teď, v okamžiku pravdy, to je naprosto jasný signál.

Pochybuji, že někdo jiný víc než já oceňuje to, jak ohromný je Tiger. Je géniem v tom vůbec nejnáročnějším sportu – po fyzické, technické, mentální i emocionální stránce. Nicklaus klidně může mít svůj rekord v počtu major turnajů, ale zatím nikdo nehrál golf tak skvěle, jako Tiger Woods, nikdo také svoje soupeře neporážel s tak velkým náskokem. Je prostě nejlepší.

Ale život je o ztrátách. Ta uvážlivější část mé mysli, která má v tenhle okamžik zahnat smutek, mi cosi říká. Je najednou horším hráčem a už nikdy nebude tím, čím byl dřív.

2

Začátky

Tiger se tváří jako mrzout, když se poprvé setkáváme. Možná je i lehce protivný. Ale bezpochyby je také fascinující.

Je květen 1993 a Tiger je sedmnáctiletý amatér, který přijel do Dallasu hrát na sponzorskou výjimku turnaj Byron Nelson Classic ze série PGA Tour. On a jeho otec Earl bydlí v domě Ernieho a Pam Kuehneových, jejichž tři děti Trip, Hank a Kelli jsou úspěšnými juniory, které učím. Ernie, Hank a Kelli vzali Tigera a Earla na můj Golf Ranch, což je původně koňská farma s přestavěnými stájemi a stodolami na severním předměstí Dallasu zvaném McKinney. Chtěli Tigerovi ukázat místo, kde trénují, a zároveň mu představit trenéra, který jim pomáhá s hrou.

Právě učím, když tu skupinku pěti lidí zahlédnu, jak vychází zpoza jedné ze stodol. Pomyslím si: Páni, tohle je Tiger Woods! Jako každý v golfu jsem o něm hodně slyšel a je určitě zajímavé vidět ho na vlastní oči. Je slavnější než jakýkoli jiný junior. Od svých osmi let skoro každý rok vyhrál ve své věkové kategorii turnaj Optimist Junior World. Dvakrát vyhrál turnaj U. S. Junior Amateur a za několik měsíců přidá i třetí v pořadí. Žádný golfista tohle dosud nedokázal.

Udělám pauzu a jdu se s nimi pozdravit. Tiger je vytáhlý, nedávno rychle vyrostl, měří asi 180 centimetrů, ale váží odhadem méně než 70 kilogramů. Tričko velikosti XL na něm plandá, což ještě zvýrazňuje jeho štíhlost. I když vypadá hubeně, je golfově dobře stavěný. Tohle tělo dokáže dát hlavě golfové hole rychlost.

Říkám Tigerovi, že je mi potěšením se s ním setkat a blahopřeju mu k jeho výsledkům. Vypadá ospale, a když mu podávám ruku, slabě ji stiskne. To mi připomíná lehký stisk, jaký mají staří golfoví profíci, kteří věří, že silný stisk by jim mohl narušit cit v ruce. Uvědomím si, že Tigerova ruka je trochu jemná, prsty má dlouhé a štíhlé.

Zdravím se s Earlem a oceňuji, co se svým synem dokázal. Něco jsem o něm četl a očekávám proto sdílného člověka. Ale mluví jen o trochu víc než Tiger.

Extrovert Ernie vyplňuje okamžiky ticha. I tak je ovšem celé setkání trochu upjaté. První, co mě napadá, jsou obavy ze strany Woodsových. Tiger je černošský chlapec v „bílém sportu“, navíc v jižanském státě. Tady se spoustě lidí nebude moc líbit, že právě on je v tomhle sportu na špičce. A nebudou kdovíjak nadšení, že ho vidí. Pamatuji si, jak jsem četl o poznámkách týkajících se jeho „vzhledu“, které zazněly v některých golfových klubech. A taky o tom, jak ho jeho otec učil, aby se oprostil od jakýchkoli viditelných projevů rasové předpojatosti.

Pak mě napadá, že tenhle nevstřícný, nudící se mladík jen předvádí, že tu je. Slyšel jsem o Tigerově schopnosti koncentrace, cílevědomosti, vůli. Tohle všechno jen demonstruje svou drzostí. Jsem dospělý člověk, dobrý přítel jeho hostitelů a taky majitel zařízení, které tu navštívil. Jenže jeho to nezajímá natolik, aby mě vzal na vědomí. To dělá atmosféru setkání nepříjemnou. Hodně mladých lidí – vlastně plno lidí obecně – by vydrželo trapnost takového okamžiku jen chvíli a pokusili by se aspoň něco říci. Tiger ne.

Neberu to osobně. Raději si pomyslím, že si nejsem jist, co má tohle všechno znamenat, ale vím jistě, že to asi souvisí s tím, proč tak často vyhrává. Taky si pamatuji, jak mě napadla jedna věc: jestli bude Tiger jednou hrát na PGA Tour, a já tam zrovna budu, tak se z nás asi nikdy nestanou přátelé.

Čím dál bylo jasnější, že skupinka se tu jen prochází a Tiger neodpálí jediný míček. Jsem trochu zklamaný, protože jako trenér bych ocenil příležitost zeptat se Earla, jak vedl svého syna. Necítím celkem potřebu vidět Tigerův švih. Měl jsem možnost ho sledovat v televizi tolikrát, abych pochopil, že má nádherné pohyby, ladné a neuvěřitelně rychlé. Vím, že míče umí poslat hodně daleko. Ale upřímně – plno juniorských „zázraků“ umí totéž. Jsem si jistý, že Tiger není tak dlouhý jako Hank Kuehne, který je stejně starý a brzy bude největším golfovým ranařem. A až do dneška jsem neviděl žádného golfového juniora, který by švihal holí lépe a trefoval míče stejně čistě, jako Trip Kuehne, jehož učím od jeho jedenácti let. Ale švih jakéhokoli sedmnáctiletého kluka – bez ohledu na to, jak moc lahodí oku – je z hlediska toho, kam až musí dojít v soutěžní kariéře, pořád v embryonálním stádiu.

Jestli se z mladého talentu nakonec něco vyvine nebo ne, o tom rozhodují těžko definovatelné vlastnosti: houževnatost, pracovní morálka, sebevědomí, touha, schopnost skórovat… Ale ze všeho nejvíc nadšení pro hru. Z Kuehneových sourozenců je to jen metr a půl vysoká Kelli, která bude vyhrávat na U. S. Girls’ Junior turnajích, dvou U. S. Amateur, British Ladies Amateur a dalších LPGA podnicích. Ona bude tou, která dokáže tyto kvality správně využít. Hank vyhraje v roce 1998 turnaj U. S. Amateur a v důsledku zranění se mu nebude tak dařit na turnajích PGA Tour. Trip prohraje až v neuvěřitelném finále U. S. Amateur s Tigerem v roce 1994, stane se profesionálem a nakonec vyhraje mid-amatérský titul USGA v roce 2008. Kuehneovic kluci mají stejné fyzické předpoklady jako Tiger, přesto je mi při setkání s Tigerem okamžitě jasné – s odkazem na to, co zmiňuje Malcolm Gladwell ve své knize Blink[1], že právě Tiger posune ty správné vlastnosti na nejvyšší úroveň.

Koniec ukážky

Table of Contents

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ ANEB CO SPOJUJE TIGERA WOODSE S W. A. MOZARTEM?

1 Naposledy

2 Začátky

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: