THRILLER

DOTEK CHLADU

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Tamina Berger

Thriller – Dotek chladu – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Photo © Günther Berger

Tamina Bergerová začala psát brzy – a vždycky ji přitahovaly především detektivky a thrillery. Kromě psaní pracuje v bytovém společenství s dětmi a mladistvými a žije se svou rodinou v Dolním Rakousku. Dotek chladu je její první thriller pro mládež.

Prolog

Julie se neustále ohlížela přes rameno. Kdyby tak vyrazila domů o hodinu dřív, dokud ještě bylo světlo. Kdyby tak někoho požádala, aby ji doprovodil. Nějaký zvuk za ní způsobil, že sebou trhla. V panické hrůze se otočila, ale nic tam nebylo. Samozřejmě. Možná to byla jenom větev, ze které spadl sníh. Nebo pták. Nebo vítr šelestící v haluzích stromů. Přidala do kroku a potlačila nutkání dát se do běhu. Pomalu bylo načase, aby se přestala nechat ovládat strachem. Musí svůj život dostat znovu pod kontrolu.

Nic tam není, snažila se dodat si odvahy. Musí přemoct děs, který ji ochromuje, řídí každý její krok, předepisuje jí, kdy a s kým má jít domů, který ji nenechá vyspat, protože si dává pozor na každý zvuk, na každé zašramocení. Už takhle žít nechtěla. Avšak strach ji vytrvale provázel, šeptal jí: Je tma a široko daleko ani živáčka.

Jenže máma ji nemohla pokaždé vyzvednout. Julie potlačila nutkání rozběhnout se zpátky k bloku domů a přece jenom jí zatelefonovat. Ne, ne, ne a ještě jednou ne. Zvládnu to sama, povzbuzovala se. Naposledy se ohlédla. Vidíš, nikdo tam není. Za chvíli bude na autobusové zastávce, tam jsou lampy, je tam světlo, pravděpodobně tam budou čekat lidé, nic se nemůže stát.

Vedle ní zastavilo auto. Julie sebou trhla, ale když poznala řidiče, oddechla si.

„Naskoč si, můžu tě svézt. Jedeš přece do Kleinhardstettenu, ne?“ zeptal se.

Julie pocítila úlevu. Vděčně přikývla. Rozhodnutí zvládnout cestu domů bez cizí pomoci jí najednou připadalo smělé a hloupé. Co si tím vlastně chtěla dokázat? Zítra je taky den. Zítra odkáže svůj strach do příslušných mezí. Vyjde za světla, nenechá se zdržovat jako dnes. Koneckonců ani teď by se nenechala zviklat ve svém úmyslu, kdyby se jí nenaskytla možnost svezení. Nebylo to sice ještě vítězství nad neviditelným nepřítelem, nicméně přece jen měla důvod být na sebe hrdá.

„Díky,“ řekla. „Jsem ráda, že nebudu muset čekat na autobus, je dost zima.“

„Ano, je. Udivuje mě, že ses vůbec vydala na cestu sama, po tom… co se stalo posledně. Ty nemáš strach?“

Ano, mám, chtěla odpovědět Julie. Ano, sedí ve mně, všude mě doprovází. Mluví se mnou, svírá mě – ale do toho nikomu nic není. Musím se se svým strachem vypořádat sama, ignorovat ho, čelit mu, potom přejde. Proto řekla: „Ne. Koneckonců život jde dál, ne? Nemůžu být věčně zalezlá doma.“

Julie dobře věděla, že důvod jejího strachu není nikde v okolním světě. To, co ji děsí, se uhnízdilo u nich doma, sedává s ní a s mámou u snídaně, usmívá se a nikdo kromě ní to neprohlédl. Nikomu o svém podezření neřekla, protože kdo by jí věřil? Sama tomu nemohla uvěřit: doktor Sebastian Mechat, praktický lékař a její vlastní otec, je Melissin vrah.

1. KAPITOLA

Skoro jsem nedokázala otevřít oči, v krku jsem měla sucho a bolel mě. Cítila jsem, jak se mi vlhké tričko lepí na kůži. Třásla jsem se zimou. Na nočním stolku stál šálek. Sáhla jsem po něm, ale zjistila jsem, že je prázdný.

Cesta od postele k oknu byla jedno velké utrpení, ale navzdory chladu jsem musela vyvětrat. Aspoň krátce. Připadalo mi, že se udusím – a nemohla za to ta pitomá chřipka, která mě úplně vyřídila. Když jsem zůstala doma déle než pár hodin, měla jsem občas pocit, že se mi nedostává vzduchu.

Nohy se mi lepily k podlaze a na stehnech mi naskákala husí kůže. Honem si donesu něco k pití a pak zase zalezu do postele.

Na gauči v obýváku seděla nebo vlastně spíš ležela Corinna, moje mladší sestra. Vedle ní ležel kluk, kterého jsem ještě nikdy neviděla. Zdálo se mi, že má ruce úplně všude.

Oba byli zřejmě příliš zaneprázdnění, než aby si mě všimli. Vzteky jsem zapomněla, jak mizerně mi vlastně je. Třemi kroky jsem byla u obou propletených těl a drsně poplácala kluka po zádech.

„Au!“ vykřikl a pustil Corinnu, která si rychle snažila upravit šaty.

„Já jsem Theresa, Corinnina šílená sestra. Jsem tu na propustku z kliniky.“

Kluk vykulil oči. Zřejmě mi vážně uvěřil, že jsem přišla z blázince, podle všeho jsem vypadala pěkně praštěně. Ale mně to bylo srdečně fuk, jen ať laskavě nechá mou sestřičku na pokoji. Je jí teprve čtrnáct! Je moc mladá na věci, při kterých jsem je právě přistihla.

„Z kli… kliniky?“ Hlas mu přeskakoval. Co na něm Corinna vidí? Vypadá, jako by ještě potřeboval plíny.

„Bohužel nemůžu zůstat doma napořád. Doktoři mě pustí, až když se odnaučím uřezávat prsty klukům, co mi osahávají sestru.“

Aniž bych čekala na odpověď, otočila jsem se a šla do kuchyně. Během mé chřipky v ní zřejmě nikdo neuklízel. Naštěstí mi zatím bude stačit čaj, víc bych do sebe stejně nedostala. Napustila jsem do konvice vodu a postavila ji na sporák. Z obýváku mi k uším doléhaly útržky slov, pak práskly domovní dveře a do kuchyně vběhla Corinna. V očích se jí blýskalo vztekem.

„Přeskočilo ti? Co to mělo znamenat?“ křičela.

„Šílím z horečky. Kdo ví, co všechno by se stalo, kdybych vás nepřerušila.“

Corinna se ušklíbla. „No a? Já Tima miluju. A teď už ho asi nikdy neuvidím. To musíš vždycky všechno zkazit?“ Po tváři se jí skutálelo několik slz. Jestli je Tim opravdu tím, za koho ho má, jistě se tu ještě ukáže – šílená sestra sem nebo tam. Ještě nepochopila, jakou obrovskou laskavost jsem jí právě prokázala, ale jednou mi za to bude vděčná.

Varná konvice zapískala. Sundala jsem ji ze sporáku a hledala místo, kam ji postavit, ale všude stálo plno použitého nádobí, šálků a sklenic.

Najednou mi bylo, jako by mi z těla vyprchala veškerá síla. Roztřásly se mi nohy, pak i ruce. Už jsem nemohla udržet konvici ani vteřinu, rychle jsem ji postavila zpátky na sporák. Horká voda vystříkla na plotnu.

„Opravdu mi není dobře. Kuchyni uklidíš ty. Už mě nebaví dělat tady uklízečku. Jsem… nemocná!“ I můj hlas zněl slabě. Musela jsem do postele. Okamžitě. Ještě než jsem se dostala ke dveřím, Corinna za mnou křikla: „Ty mi nemáš co rozkazovat! Nejsi naše matka!“

Ne, to nejsem. Jsem jenom o tři roky starší sestra, která si dělá starosti, aby se Corinna nevydala stejnou cestou.

S úlekem jsem se probrala z lehkého spánku. V první chvíli jsem nevěděla, kde jsem. Vtom jsem si všimla Corinny. V ruce držela hrneček s čajem, ze kterého se kouřilo. Druhou rukou mi podávala bílou tabletu. Aspirin.

„Díky,“ zaskřehotala jsem, když jsem se s námahou posadila, abych mohla lék spolknout. Corinna mi nacpala za záda polštář a posadila se na okraj postele.

„Mrzí mě, že jsem na tebe předtím křičela. Udělala jsem ti čaj.“ Díkybohu, Corinna se nezlobí, že jsem jí Tima nebo Toma, nebo jak se vůbec jmenoval, odehnala. Nechtěla jsem být vždycky ta rozumná, ale často mi nic jiného nezbývalo.

„V kuchyni jsem taky uklidila. Chtěla jsem ti udělat něco k jídlu, ale nemáme chleba.“

„Ve skříni je knäckebrot. V mrazáku určitě taky něco najdeš. Ale já nemám hlad. Jenom žízeň,“ řekla jsem.

„Taky nemám hlad,“ tvrdila Corinna.

Lehla si ke mně a objala mě. Pohladila mě po zpocených vlasech, odhrnula mi je z obličeje. Zavřela jsem oči, už zase jsem byla ospalá. V tomhle okamžiku byl svět naprosto v pořádku. Přesně takový, jaký měl být.

Když jsem se znovu probudila, měla jsem tělo pořád horké, ale aspoň mi připadalo, že zase dokážu jasně myslet. Prášek mi pomohl. Kolik je vlastně hodin? Teplota mi určitě opět stoupne, ale momentálně mi bylo líp. Polštář byl cítit octem a nemocí. Já taky. Musím si převléct postel. V tomhle bych ležet nedokázala.

Musela jsem si udělat dvě přestávky, všechno se se mnou točilo. Stonání nesnáším! Cítila jsem se bezmocná jako malé dítě.

Koupelnu budu muset uklidit, na zrcadle a na umyvadle byly stopy po vodním kameni a stříkance zubní pasty. Ale ne teď. Aspoň že ve skříni ležel poslední čistý ručník. Vyndala jsem ho a pověsila přes sprchový kout. Ani o prádlo jsem se ve svém stavu nedokázala postarat. Možná zítra. Přetáhla jsem si tričko přes hlavu, vstoupila do sprchy a pustila si vodu. Krásně horkou. Kdysi jsem slyšela, že se člověk nemá sprchovat horkou vodou, když má horečku, ale dělalo mi to dobře. Na kachlících a zrcadle se začala srážet pára. Namydlila jsem se a umyla jsem si i vlasy. Nevím, jestli to byl dobrý nápad. Mokré vlasy při chřipce a horečce… Ale na tom nezáleželo. Osušila jsem si hlavu, jak nejvíc to šlo, a pak jsem si ručník ovinula kolem těla. S naším starým fénem a při délce mých vlasů bude trvat věčnost, než si je vysuším, ale co mi zbývá jiného?

Ještě jsem se fénovala, když někdo otevřel dveře bytu a hodil boty ke zdi. Má první myšlenka patřila Corinně. Snad se nevykradla z bytu, zatímco jsem spala? Svatosvatě mi přísahala, že v devět bude doma. Když jsem uslyšela rámus, věděla jsem, že to není sestra. Ta by se snažila být potichu. Takže se vrátila máma.

Poslouchala jsem, jestli neuslyším hovor nebo smích, ale kromě nejistých kroků jsem nezaslechla nic. Aspoň že přišla sama. V duchu jsem se připravila na to, co bude následovat, třebaže jsem věděla, že skutečnost obvykle předčí má očekávání.

Máma se vpotácela do koupelny, prošla kolem mne a sedla si na záchod. Vypadala hrozně. Opotřebovaně, opile. Spíš na padesát než na pětatřicet.

Když jsem měla dobrý den, snažila jsem se pro ni najít pochopení. Neměla to v životě snadné. Otěhotněla v šestnácti, první dítě měla v sedmnácti – mě. Od mého otce nedostala vůbec nic, já ho ani neznala. Upřímně řečeno, ani jsem si nepřála ho poznat. Co to musí být za blbce, když se vykašlal na těhotnou přítelkyni!

Přesto to máma dlouho zvládala. Nikdy jsme neměly moc peněz, ale mně to nevadilo. Trávily jsme spolu hodně času, chodily jsme do parku a na hřiště, pekly jsme vafle a bábovku.

Teď se mě ani nezeptá, jak mi je, a to jsme se dva dny neviděly.

Vypnula jsem fén. „Nemáme tu nic k jídlu.“ Doufala jsem, že k ní proniknu, a zároveň jsem věděla, že je to marné. V tomhle stavu je mámě všechno jedno.

Opravdu si jen natáhla kalhotky, zapomněla spláchnout a beze slova potácivě opustila koupelnu.

Když jsem mačkala splachovadlo, bylo mi špatně. Vztekle jsem si utřela slzy. Nenáviděla jsem se za to, že jsem pokaždé ještě zklamaná, že stále ještě doufám. Ani mi neodpověděla.

Později jsem ležela v posteli s otevřenýma očima. Teplota mi zase stoupla. Drkotala jsem zuby, cítila jsem se mizerně. Bylo mi k pláči a ptala jsem se sama sebe, jestli za to může nemoc, nebo nenávist k mámě. Možná jsem se vůbec neměla sprchovat.

Otočila jsem se na bok a schovala obličej do čerstvě povlečeného polštáře. Voněl po aviváži, letní louce a svěžesti. Zimnice se zhoršila, moje zuby mohly konkurovat každému víření bubnů. Obalila jsem se dekou co nejpevněji. Aspirin mi pomohl, ale vstát a dojít si pro další prášek mi připadalo nemožné. Bylo to marné. Takhle určitě neusnu. Vyhrabala jsem se tedy ven. Jak to bylo krásné, když mě maminka v noci držela za ruku a dělala mi octové zábaly proti horečce. Nenáviděla jsem ty zábaly, celý pokoj po nich páchl octem, ale teď jsem si přála, aby se ty časy vrátily. Všechno bych snášela bez reptání, jen kdyby se o mě starala.

Cesta do koupelny mi připadala nekonečně dlouhá. Musela jsem se opírat o zeď. V krabičce byly ještě dvě tablety. Jednu jsem si dala do úst. Nabrala jsem si vodu do dlaně, spolkla aspirin a zapila ho. Přesto jsem měla pocit, jako by mi zůstal trčet v hrdle. Natočila jsem do kelímku na zuby vodu a donesla si ho s posledním práškem do pokoje.

Připadalo mi to jako celá věčnost, než lék začal působit a zimnice polevila. Pak se mi oči zavřely vyčerpáním.

2. KAPITOLA

Když jsem druhý den ráno vstala z postele, všechno se se mnou zatočilo. Ještě mi nebylo úplně dobře, cítila jsem se ale výrazně líp než předchozího večera. Přesto jsem pociťovala nevolnost. Skousla jsem zuby. Jen neomdlít, pomyslela jsem si, musíš se hýbat, pak to bude lepší.

Pocit závrati pominul. Žaludek se mi svíral hlady. Už dva dny jsem nic nejedla. Knäckebrot. To mi bude muset stačit. V duchu jsem viděla čerstvé housky s máslem a s marmeládou. Téměř jsem pečivo cítila na jazyku, sliny se mi sbíhaly.

Šla jsem do kuchyně postavit vodu na čaj. Ve dveřích jsem zůstala zaraženě stát. To jsem si ten včerejší nepořádek jenom namlouvala? Corinna seděla u stolu a usmívala se na mě. Kuchyně byla uklizená a čistá. Před mou sestrou stál košík s pečivem, leželo v něm pět housek. Prostřela pro tři osoby. Na sporáku se v hrnci vařila tři vajíčka, z čajové konvice se kouřilo.

„Já asi budu muset zpátky do postele, mně se něco zdá.“ S úlevou jsem konstatovala, že můj hlas zní skoro normálně.

Corinna se na mě široce usmála. „Posaď se. Říkala jsem si, že bych tě měla trošku hýčkat.“

Popošla jsem k sestře, objala jsem ji a vlepila jí polibek do vlasů. „Díky! Ty jsi ta nejlepší sestřička na celém světě.“

Corinna se o mě opřela a chvíli jsme tak zůstaly, až náhle vykřikla: „Do prkýnka! Vajíčka budou natvrdo!“ Vyskočila a sundala hrnec ze sporáku.

Posadila jsem se a dívala se na ni. Zaplavil mě pocit pýchy a náklonnosti. Moje sestra uměla být bestie. Byla předčasně dospělá, tvrdohlavá a často nespolehlivá. Ale v okamžicích, jako byl tenhle, jsem ji milovala.

Vajíčka už byla skutečně natvrdo, ale to nevadilo. Vydatně jsme posnídaly. Pak Corinna beze slova uklidila nepotřebný třetí talíř do skříně. Snažila se skrýt zklamání, ale já věděla, že je jí stejně jako mně.

Cítila jsem se dost silná, abych se postarala o prádlo. Corinna šla do svého pokoje poslouchat hudbu. Brzy nato začaly přes zavřené dveře tlumeně dunět basy. Co když to vzbudí mámu? No a co! Už je to celá věčnost, co s námi naposled snídala. Dokonce i na Den matek zůstala až do odpoledne v posteli s tím, že ji bolí hlava. Vím přesně, z čeho ji bolela.

Koš na prádlo doslova přetékal. Nejdřív džíny, ve druhém kole prádlo na vyvářku. Vzala jsem kalhoty, prohlédla je a pak nacpala do bubnu. Máma často nechávala po kapsách peníze. Už jsem jich takhle našla docela dost. Naštěstí, jinak bych nevěděla, za co mám nakoupit.

V jedné kapse Corinniných kalhot jsem našla dva minitampony a ošuntělý lístek s telefonním číslem. V máminých džínách bylo trochu drobných a desetieurová bankovka. Z vlastní kapsy jsem vylovila mobil. Baterku měl vybitou, byl vypnutý. Už předevčírem večer mi bylo tak hrozně, že jsem kalhoty jednoduše hodila na zem.

V pokoji jsem mobil strčila do nabíječky. Trvalo několik minut, než se vůbec dal zapnout. Zazněl úvodní signál. Dostala jsem několik zpráv. Čtyři textovky a dvanáct zmeškaných hovorů. Chvíli jsem nevěděla, komu patří číslo, ze kterého mi někdo volal dokonce desetkrát, naposledy ráno, když jsem s Corinnou snídala. Ale pak mi to přece jenom došlo. Proč mi Julie volá z pevné linky, když jindy vždycky používá mobil?

Vyťukala jsem její číslo. Zvonilo to a zvonilo, ale ona se neozývala. Nakonec jsem jí nechala zprávu, že mi má zavolat zpátky. Pak jsem to zkusila na pevnou linku. Tam bylo obsazeno.

Zvláštní. Jindy nebylo těžké se Julii dovolat, dalo by se říct, že je se svým mobilem srostlá. Určitě se ode mě nakazila a taky leží v posteli, nebylo by divu. Znovu jsem vytočila číslo. Ozvala se paní Mechatová.

„Thereso, díkybohu! Prosím tě, řekni mi, že je Julie u tebe,“ vyhrkla celá bez dechu.

Když jsem postřehla paniku v jejím hlase, stáhl se mi žaludek.

„Ne. Tady není. Co se stalo?“

„Nepřišla včera večer domů. Mám hrozný strach, že se jí něco stalo… přece by zavolala! Vždycky to dělala, abych ji mohla vyzvednout! Proč jednoduše nezavolala?“

„Možná měla vybitý mobil. Nebo se s někým seznámila,“ řekla jsem, abych paní Mechatovou uklidnila. Zároveň jsem si uvědomila, jak hloupě to zní. Julie nebyla taková, nepřenocovala by jen tak u někoho, aniž by o sobě dala vědět.

Mimoděk se mi vybavily novinové titulky z posledních týdnů: Mrtvá dívka nalezena na poli! To děvče bylo stěží starší než já. Melissa S. umrzla! Ne, Melissa Schikolová jen tak neumrzla, spáchala sebevraždu. A kromě toho Melissa a Julie neměly nic společného. Potlačila jsem obraz Melissy, který se mi snažil mermomocí uhnízdit v hlavě. Žijeme přece na vesnici. Jaká je pravděpodobnost, že se v průběhu několika týdnů něco přihodí hned dvěma dívkám? Jedna ku milionu? Určitě bude všechno v pořádku.

Odkašlala jsem si. „Třeba je u Jennifer nebo u Sandry.“ Jennifer byla Juliina druhá nejlepší kamarádka. Třeba chtěla mít Julie prostě chvíli klid. Přílišná starostlivost rodičů jí šla poslední dobou na nervy. Není divu, že už to nemohla dál snášet. Ode dne, kdy našla Melissinu mrtvolu, se jí na to všichni ve škole vyptávali. I rodiče ji stále obtěžovali svými starostmi. A Julie se stahovala čím dál víc do ústraní. I ode mě. Musela jsem polknout. Možná si jenom chtěla někam vyrazit.

Přesto jsem v hloubi duše věděla, že by Julie o sobě dala navzdory všemu vědět. U Mechatů to chodilo jinak než u nás. Tam si všichni říkali, kam jdou a kdy se pravděpodobně zase vrátí. Tam se člověk ohlásil, když bylo jasné, že se zdrží déle, než plánoval. Tam si dělali starosti, když se někdo opozdil, aniž by zavolal.

„Už jsem jim telefonovala. Netuším, kde by mohla být. Včera večer byla v Grätzelu. Volala mi, že dorazí později – že ji nemusím vyzvedávat, že pojede autobusem.“

„Autobusem?“ Sama? Proč to pro všechno na světě musela podniknout sama, proč nepočkala, až mi bude líp, abych ji mohla doprovodit? Nevěděla jsem, co mám dělat, co mám říkat. Nevěděla jsem už vůbec nic. Jenom to, že Julie, moje nejlepší kamarádka, včera v noci beze stopy zmizela.

„Ano, říkala, že autobus jede od Grätzelu až k našim domovním dveřím. Trvala na tom a já…“ Paní Mechatová si povzdechla. „Opravdu tě už nenapadá nikdo, koho bych se mohla zeptat?“

Přemohla jsem se. „Zkusila jste zavolat Leonu Thalmayerovi?“

„Leon chodí do stejného ročníku, viď? Hned k Thalmayerovým zavolám. Díky, Thereso. A kdyby ses dozvěděla něco o Julii, tak…“

„…tak se okamžitě ozvu, jasně.“

„Díky, Thereso,“ řekla paní Mechatová ještě jednou a zavěsila.

Leon. Kdo jiný by mohl vědět, kde Julie vězí? Leon byl podivín, samotář. Pokud jsem věděla, neměl žádné přátele. Alespoň ne v našem ročníku. Zprvu, když k nám před rokem přišel, mu většina spolužáků záviděla, že má vlastní byt, nadšení ale brzy pominulo, protože Leon k sobě nikoho z nás nepozval a dal nám zcela jednoznačně na srozuměnou, že svůj byt nedá k dispozici pro nějaké párty.

Leon se nekamarádil s ostatními kluky, nebalil holky. O přestávkách postával zásadně sám a sledoval dění kolem. A Julii.

Pro Julii bylo typické, že si toho nevšimla. Nevšimla si, že nás sleduje na každém kroku. Já ale ano. Když jsem se jí na to jednou zeptala, zasmála se a prohlásila, že mám s těmi nesmysly přestat, že Leon je naprosto neškodný. A navíc ji nikdy neoslovil.

„Hele, chodíme do stejného ročníku. Je logické, že se potkáváme na chodbě a na školním dvoře.“ Ještě teď mi v hlavě zněla tato její slova.

„A jak je možné, že když jsme v Grätzelu, vždycky se tam objeví taky? Nebo naposledy v nákupním centru, co tam asi chtěl?“ zeptala jsem se. Mně připadal Leon vážně děsný. Ale Julie měla pravdu. Neoslovil ani ji, ani mě, v Grätzelu seděl sám u stolu, upíjel colu a předstíral, že si čte. A taky jsme bydleli v malé díře, kde na sebe lidi naráží v jednom kuse. Zrovna moc možností trávení volného času tady neexistovalo. Přesto jsem byla přesvědčená, že nás Leon sleduje. A třeba skutečně věděl něco, co by Juliině mámě mohlo pomoct. Docela bych se vsadila, že byl v sobotu večer v Grätzelu. Stejně jako Julie.

Co vůbec chtěla beze mě v Grätzelu dělat? Proč se jako pokaždé od té události s Melissou nenechala vyzvednout?

Vztekle jsem kopla do skříně. Zatracená Julie! Bolest v chodidle mi udělala dobře. Jak si jen mohla zmizet bez jediného slova! Jestli chtěla vážně utéct, mohla něco říct aspoň mně. Sedla jsem si na postel. Potřebovala jsem přemýšlet. Ale myšlenky mi hlavou zmateně vířily, jako by někdo zamíchal skládačku o tisíci dílcích, a já jsem neměla ponětí, jak mám do toho chaosu vnést řád.

Zaslechla jsem, že Corinna vypnula hudbu. Mluvila s mámou, které se zřejmě podařilo vstát. Domovní dveře se s tupým úderem zavřely. Kdo odešel? Nezáleželo na tom.

To bouchnutí mě probralo ze strnulosti. Během pár minut jsem se oblékla.

Pravděpodobně se chystám udělat velkou pitomost. Možná se z chřipky vyvine pořádný zápal plic nebo ještě něco horšího. Ale všechno je lepší než tu jen tak posedávat, čekat a nic nedělat.

3. KAPITOLA

Je hloupé mýt si vlasy, když má člověk horečku. Ještě hloupější je vydat se v takovém stavu ven.

Probojovávala jsem se se sklopenou hlavou městečkem, až jsem našla ulici, kde bydlel Leon. Číslo jsem neznala, tak jsem šla od domu k domu, prohlížela si zvonky a doufala, že někde objevím jeho jméno.

Byla hrozná zima a mezitím začalo i sněžit. Sníh jsem měla obvykle ráda. Připadalo mi fascinující, jak se jedna sněhová vločka liší od druhé. Každá z nich byla malé umělecké dílo, něco jedinečného, skoro jako lidská DNA nebo jako otisk prstu. Zdálo se mi, že vločky na mých tvářích rozpálených horečkou tají rychleji než jindy.

Mrzla jsem, i když jsem na sobě měla tlustou bundu a kolem hlavy omotanou šálu. Moje akce byla tak nesmyslná! Možná Leonovo jméno vůbec nenajdu. Ani jsem nevymyslela, co budu dělat, až budu stát před jeho dveřmi. Mám prostě zazvonit a říct: „Ahoj neviděl jsi včera mou kamarádku? Neudělal jsi jí něco?“ Nebo: „Vím, že jsi Julii v jednom kuse pozoroval. Proč tedy nevíš, kde vězí?“ Nebo ještě lépe: „Stalking už ti zřejmě nestačil – pověz, kde držíš Julii?“

Jednu stranu ulice už jsem prošla a právě jsem to chtěla vzdát, když jsem u secesní vily přestavěné na byty konečně objevila hledanou mosaznou jmenovku. Thalmayer, stálo na ní ozdobným písmem. Zaváhala jsem. Pak jsem ale pomyslela na Julii a zmáčkla zvonek. Až bude stát přede mnou a budu mu hledět do obličeje, jistě mě napadne, co bych měla říct.

Zazvonila jsem podruhé, počkala a zkusila to potřetí. Na to, že Leon nebude doma, jsem ve svém grandiózním plánu nepomyslela. Po tváři mi stekla slza. Co to se mnou je? Jindy mi nikdy nebylo hned do pláče. Popotáhla jsem a zvedla hlavu. Sníh dopadající na můj rozpálený obličej byl báječně chladivý. Cítila jsem, jak taje. Zamžikala jsem a nechala slzy bez zábran téct.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: