agent

John Francis Kovář

34

BEZ NADĚJE

Ukážka z elektronickej knihy

Julie Nováková

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCI-FI / FANTASY SÉRIE!!!

Stanislav Juhaňák – TRITON

Copyright © Julie Nováková, 2014

Cover Art © Petr Vyoral, 2014

Design © Jan Doležálek, 2014

Edition © 2014

All rights are reserved

Pozorovatel, hlášení 4:

Původní podezření o provázání většího počtu světů stabilními bránami se potvrdilo. John Francis Kovář a jeho společníci objevili další propojenou realitu s časem zpožděným o půl tisíciletí a minimálními rozdíly v historickém vývoji. Stále však ví jen o několika dostupných světech. Podle mého odhadu jich budou desítky. Šedesát?

Průchody/brány/portály jsou vzájemně propojeny a tvoří jakousi obdobu neuronové nebo složité počítačové sítě. Doktor von Wonder s jedním z portálů splynul – zda vlivem technologie nebo magie, není jasné. Zatím si uchovává alespoň částečně lidskou podstatu. Otázkou je, zda dříve umře, nebo bude asimilován, protože jeho stav není stabilizován.

Skutečnost, že se JFK, Vega a další objevili právě v tomto konglomerátu propojených světů, není náhodná, bude to důsledek způsobu zániku Agentury. Další informace chybějí.

Firma Duval a spol. Export – import budí pozornost; zda je to jen zájem konkurence, nebo se v tom skrývá něco víc, nevím.

Budu dál pozorovat.

PROLOG

Muž skrytý ve stínu nízké šedivé budovy bez oken rychle, tiše utíkal podél zdi; věděl, že nemá moc času. V ruce svíral malou plastovou obálku se složeným papírem uvnitř. List byl hustě popsaný – ale to, jestli vůbec někdy uvidí adresáta, který mu porozumí, pisatel nevěděl. Mohl v to jedině doufat, jakkoli stála pravděpodobnost proti němu.

Zdálky zaslechl křik. Nejspíš objevili rozpojený obvod i prostříhaný ostnatý drát…

Nicméně zatím určitě nepředpokládali, že někdo se tudy dostal dovnitř.

Ne, jen já jsem takový zatracený idiot, že utíkám sem a ne pryč, pomyslel si muž s trpkým úsměvem. Může mít tak deset minut, než všechno zase nahodí a kamery i hlídky si ho všimnou.

Ale i to by mu mělo stačit, pokud jinak vše půjde hladce.

Pohyboval se hbitě a téměř neslyšně. GPS mu prozrazovala, že už se blíží k cílovým souřadnicím. Ještě osmdesát, ne, už sedmdesát metrů…

Zdálo se mu, že v dálce před sebou zahlédl slabé, stěží postřehnutelné mihotající se světlo. Jako bludičku. Náhle dostal bláznivý nápad: Co když kdysi lidé přesvědčení, že vidí bájné bludičky, viděli ve skutečnosti reálný, ale úplně jiný fenomén –

Vtom za sebou uslyšel výkřik; tentokrát přímo za sebou, i když ještě poměrně daleko.

Čtyřicet metrů.

Pokusil se ještě zrychlit.

Už ho pronásledovali. Zatím na něj jen křičeli, ale…

Vzápětí zazněl první výstřel; nejspíš teprve varovný.

„Do hajzlu,“ zaklel pod vousy. Dostat se odsud bude fuška.

Ale k cíli zbývalo už jen třicet metrů; pak už vymyslí, jak se ještě vymotat z téhle šlamastyky.

Dva výstřely, hlasitější křik. Nezaváhal a utíkal dál.

Stěží patrné nafialovělé světlo se vznášelo zhruba ve výšce očí pár metrů před ním.

Příští kulka ho škrábla do boku. Zakolísal, ale téměř nezpomalil.

Musí se tam dostat – a pak ven na svobodu, musí…

Další ho ale zasáhla těsně nad ohybem pravého kolene a srazila ho na zem. Přinutil se k pokusu vstát, ale bolest projíždějící mu celou nohou byla strašlivá a věděl, že určitě ztrácí dost krve.

Už byli skoro u něj. Neměl moc času. Vzepětím vůle se doplazil zbývajících pár metrů, vyškrábal na zdravou nohu, o zraněnou se jen opíral, a dotkl se mihotavého světla.

Obálka z jeho ruky, jemně postrčená zdánlivě do vzduchu uprostřed té nepatrné záře, zmizela.

O pár sekund později se vytratilo i slabé světlo a on se zhroutil k zemi.

Unaveně se usmál. Snad dopis najde někdo z lidí, kterým byl určen.

Pokud ne…

Myšlenku už nestačil dokončit.

1

O šest měsíců později…

John Francis Kovář vypadl na betonové prostranství s takovou razancí, až si narazil snad každou část těla. Bolest ale nevnímal, byl zvyklý na mnohem horší. Ihned se překulil stranou, kdyby ho na této straně portálu náhodou čekalo nepřátelské uvítání. Ale bylo ticho. A až na typické městské světelné znečištění tma.

John se vyškrábal na nohy a rozhlédl se. Širokou vybetonovanou plochu lemovaly nízké betonové budovy, u jedné z nich stálo cosi jako betonová lavička. Architekt si tu s tím zjevně nedal moc práce nebo miloval beton.

Ještě před okamžikem byl v katakombách inckého Zlatého města a teď skončil… tady. Netušil, kde přesně by mohl být; neviděl odsud nic než část areálu, ve kterém se vynořil, žádné horské nebo městské panorama, které by mu mohlo pomoci upřesnit polohu. Má ani ne dva týdny na to, aby našel MacMillana, autora záhadné zprávy a přeživšího člena Agentury z boje s X-Hawkovými lidmi. Na co tu MacMillan asi přišel?

Pokud to John nestihne, uvízne tu podle profesora von Wondera bezmála na dva roky. Dle něj se portál ze zdejší strany otevíral běžně za noci jen na škvíru – zatímco opačně existoval normální průchod – a dostatečně pro člověka pouze na chvíli na začátku zatmění měsíce. Příští mělo nastat právě za úplňku za pouhých deset dní – a další až dva roky nato.

Už si tu ale nějak sám poradí, i když se mu ta situace zrovna moc nelíbila. Nevěděl ani, v jakém světě se ocitl, ani kde by měl ztraceného agenta hledat, ani na co tu Angus MacMillan přišel. Zpráva, která propadla portálem do Zlatého města, obsahovala jen pár narychlo naškrábaných vět pro nezasvěceného banálního textu, pro agenta však obsahujícího důležitou kódovanou zprávu.

V překladu zněla: „Žádost o pomoc, agent EF č. 423 Angus MacMillan. Pro kohokoli z bývalých řad EF, kdo také přežil. Informace kategorie 1; více nemohu napsat. Nedostanu se odsud –“ a tam očividně ve velkém spěchu naškrábané znaky na podivném tuhém papíře se stopami mastnoty končily.

No, už jsem byl i v horších situacích, ušklíbl se John v duchu a v kapse nahmátl tenký balíček bankovek – amerických dolarů ze světa, kde vybudoval pašeráckou síť na Mississippi. Dolary k jeho úlevě vypadaly na většině jemu známých světů, kde se USA osamostatnily vůči Spojenému království, stejně. Tentokrát má alespoň čím pro začátek platit, kdyby na to došlo. Tyhle přežily koupel v moři i v rozbouřené řece a pořád vypadaly jako něco, co by vzali v obchodě.

Vykročil podél stěny, aby našel východ z tohohle architektonického skvostu. Někde tu musela být cesta ven. Brzy by se měl dostat minimálně k plotu nebo zdi, preferoval by ale bránu. Vtom zpoza rohu uslyšel tlumené hlasy.

Kde se tady sakra má schovat?

Co nejtišeji přeběhl prostranství a zapadl za betonovou lavičku u protější budovy. Opatrně vyhlédl a uviděl dva muže s baterkami. Jeden z nich měl na vodítku psa. Když na muže dopadlo světlo baterky jeho společníka, všiml si John, že mají na sobě uniformy. Za tak krátkou chvíli je nerozeznal jako vojenské ani policejní. Během své kariéry u několika speciálních jednotek doma a pak v Agentuře viděl stovky uniforem a nikdy žádnou nezapomněl. Tyhle vypadaly, spíš jako kdyby patřily nějaké soukromé ochrance.

Pes neklidně pobíhal kolem svého pána a pak se rozštěkal. JFK v duchu peprně zaklel.

Jeden z mužů popadl vysílačku, druhý povolil psovi vodítko a nechal ho čenichat. Zvíře neomylně zamířilo přímo k Johnovu úkrytu.

John na nic nečekal a ve stínu budovy vyrazil pryč. Za ním se ozval výkřik a rozzuřený štěkot. Nemusel se ohlížet, aby mu bylo jasné, že muž pustil psa.

Bylo to špatné, dokonce horší než špatné. Vlčákovi dlouho utíkat nevydrží a posily obou vojáků určitě nejsou daleko. Potřeboval plán.

Další betonová lavička – možná poslední šance. Johnovi bleskově proběhlo hlavou několik scénářů.

Vyskočí na lavičku, udělá prudkou obrátku a už neprchá, ale řítí se přímo proti zadýchanému psovodovi. Vlčák nečeká jeho manévr, otočka ho zpomalí a JFK získá dost času nabrat svého protivníka dřív, než se vzpamatuje a sáhne po zbrani, pár rychlými údery ho pošle k zemi a vytrhne mu pistoli… Vlčák už se chystá ke skoku – a kulka mu prolétne lebkou. Zvíře nestihne ani zakňučet…

…a druhý strážný začne střílet. On se převalí za lavičku, ale to bude tak všechno, co bude moci udělat. Mohl by prvního vzít jako rukojmí, nebo se snažit si prostřílet cestu ven, ale to by se každou chvíli objevili další – nejspíš víc, než by zvládl…

…ne, tenhle plán měl minimální šanci na úspěch. John situaci rychle zhodnotil a došel k nepříjemnému závěru. Bude se muset spolehnout na to, že se z téhle šlamastyky dokáže nějak vymluvit. Všechna ostatní řešení vypadala ještě hůř.

No, byl jsem už v horších situacích – ale rozhodně i v lepších, ušklíbl se pro sebe.

Zastavil se a zvedl ruce nad hlavu.

„Na zem!“ zařval jeden z mužů česky. Oba se pomalu blížili a nepřestávali na něj mířit.

John poklekl.

„Odkud jsi utekl?!“

„Odnikud.“ Technicky to byla pravda.

„Nedělej blbého. Číslo!“ vyštěkl první hlídač.

John mlčel.

Hlídač ho špičkou boty kopl do boku. „No tak, jsi snad najednou němý? Tvoje osobní číslo!“

„Žádné nemám,“ odpověděl popravdě. Zvažoval, jestli má začít klasické „Tohle je velké nedorozumění…“, ale tihle nevypadali, že by měli náladu naslouchat.

První strážný vypadal, že se na něj znovu rozkřikne nebo ho podruhé nakopne, ale druhý si poněkud nervózně odkašlal. „Podívej se na jeho oblečení,“ řekl tišeji. „Nemá stejnokroj.“

John měl na sobě totéž, v čem strávil většinu času ve Zlatém městě: jednoduchou halenu a plátěné kalhoty, všechno polorozpadlé po lezení po horách, máchání ve vodě, potyčkách a prolézání katakombami. Do 21. století, na které tohle vypadalo, moc nezapadal.

„Možná ho ještě nezařadili,“ odvětil stejně potichu první muž. „Třeba ho teprve přivezli.“

„Dnes žádný transport na pořadu dne nebyl.“

„Tak to bylo mimo plán, co já vím?!“

Ani během rozhovoru z něj žádný z nich nespouštěl oči a ruce se jim nezachvěly. Bavit se před zadržovaným nepůsobilo úplně profesionálně, nicméně jinak se chovali zkušeně. John měl alespoň možnost si prohlédnout jejich uniformy. Celé černé, prakticky střižené na zakrytí nošených zbraní, které ale člověk s jeho výcvikem snadno odhalil. Neměly na sobě žádná výrazná loga a nápisy; pro soukromou ochranku trochu netypické. Na rukávech se rýsovaly nášivky, ale byly stejně černé jako zbytek bund a v příšeří je nedokázal rozeznat.

Zdálo se, že ti dva – v duchu si je označil jako jedničku a dvojku – se nemohou rozhodnout, co s ním. Divil se, že ho jeden z nich hned neprohledal, jestli u sebe nemá zbraň, a že mu nenasadili želízka a neodvedli ho. Mimo nakopnutí botou se ho ani nedotkli – jako by se báli. Ale čeho?

„Nechce se mi to líbit. Radši zavolám dekontaminačku,“ řekl nakonec číslo dva a volnou rukou sáhl po vysílačce u pasu.

Už ji ale nestihl použít.

Odněkud se zničehonic ozvaly rychlá palba a skřípění pneumatik. Strážní se na zlomek sekundy přestali soustředit na Johna. To mu stačilo; rozhodl se, že dál s nimi ztrácet čas už nebude.

Dvojka byl blíž. John byl ve zlomku vteřiny za ním a rychle ho odzbrojil. Popadl ho jako rukojmí. „Polož zbraň i vysílačku a kopni je ke mně,“ řekl poklidně druhému. Ten na okamžik zaváhal, pak ale uposlechl.

Zvuky boje se přiblížily. A zpoza rohu vyběhla malá nekoordinovaná skupinka prchajících lidí; všichni na sobě měli tmavé stejnokroje připomínající pyžama. John viděl, jak strážný smrtelně zbledl, podíval se na svou zbraň ležící na zemi na půl cesty k Johnovi a pak na šestici běžících mužů, a dal se na útěk. Jeho kolega v Johnově sevření vydal jakési zděšené zachroptění. John už pro něj neměl využití, a tak mu jen vytrhl vysílačku a strčil ho směrem od ležící pistole. Muž se ani nepokusil zbraň získat a také se rozběhl pryč.

John nepochyboval, že se každým okamžikem vrátí se znovunabytou kuráží, nabitou zbraní a četnými posilami; ať už se octl kdekoli, tenhle scénář mu připadal důvěrně známý. Překvapil ho ale strach, který prosakoval z jednání strážných, když spatřili prchající lidi blížící se k nim. Co jsou ti lidi zač?

Nevypadali ovšem, že by cílevědomě běželi k východu z areálu; ti utíkali odněkud a zdálo se, že nevědí, kudy ven. Nikdo je momentálně nepronásledoval, zato ze směru, kam právě míří a kam utekli i strážní, určitě dorazí posily, nejspíš silně ozbrojené a se psy. Když poběží s prchajícími, bude riskovat zastřelení. Když zůstane, během chvíle ho najdou a zavřou nebo rovnou popraví, podle toho, jak to tady chodí. Moc hezký osud ho tady každopádně nečekal.

John se dál nerozmýšlel a vyrazil opačným směrem než skupinka. Ta mu nevěnovala pozornost; neměl uniformu strážného, nepotřebovali ho vnímat. To by se jim za jiných okolností mohlo krutě vymstít.

Za zády záhy uslyšel střelbu, ale nezastavoval se. Trochu kličkoval, aby nebyl tak snadný cíl, kdyby boj dorazil k němu, a utíkal ze všech sil. Byla by pěkná ironie, kdyby po tom všem, co přežil, po mnoha situacích na pokraji smrti, po pobytu v Dorově i úniku z vlastního zničeného světa zemřel právě tady, na útěku před ozbrojenci, kterým se jen úplnou náhodou připletl do cesty, proběhlo mu hlavou během okamžiku.

Výstřely se ovšem znovu rozezněly i před ním. A zpoza jednoho z betonových baráků se za skřípění pneumatik vynořila omlácená dodávka, která zcela jistě nepatřila ostraze.

Cesta ven.

Za dodávkou se však objevil druhý vůz – a ten už ostraze spolehlivě patřil. Z okénka spolujezdce se zčásti vykláněl muž ve stejné uniformě jako strážní, které už John potkal, a střílel po dodávce. Na rozdíl od hrdinů akčních filmů mu střelba na kličkující jedoucí vozidlo moc nešla – a někdo s podobným úspěchem opětoval palbu i ze zadní části dodávky.

John měl výhodu stabilní pozice. Rozmýšlel se jen zlomek sekundy; pak zamířil na přední kolo vozidla ostrahy.

Napoprvé ani napodruhé nezasáhl – napotřetí, když už byla dodávka skoro u něj a ostraha se také rychle blížila, už se ale trefil. Džíp dostal smyk a řidič prudce zabrzdil, čímž ovšem situaci ještě zhoršil – auto zastavovalo, ale naprosto nekontrolovatelným pohybem.

Brzdy zaskřípěly i podruhé a dodávka zastavila kousek před Johnem.

Z otevřených zadních dveří vyhlédla žena s nakrátko ostříhanými světlými vlasy.

„Jdete s námi, nebo tu plánujete zůstat?“ křikla na něj.

Johna se nemusel nikdo ptát dvakrát.

2

John uvnitř spatřil několik mužů a ženu, která na něj předtím zavolala. „Vítejte na palubě,“ ušklíbla se teď bez nejmenší stopy veselí, „ať už jste kdokoli. Držte se, bude to drncat. A odložte stranou ty zbraně. Stejně už máte prázdné oba zásobníky.“

Vzápětí mu jeden z mužů přetáhl přes hlavu plátěný pytel. John se rozhodl, že si to prozatím nechá líbit. Tihle lidi mu právě dost možná zachránili život. Chvíli bude hrát podle jejich pravidel, zjistí, oč jim jde, a pak uvidí, jaký další postup bude nejlepší.

Nejdřív se snažil počítat čas a zatáčky, ale zanedlouho toho nechal; nejspíše ho stejně pro všechny případy vzali turistickou trasou. Po cestě mu prohledali kapsy, ale neměl u sebe nic než univerzální nůž a svazeček dolarů.

Pytel mu z hlavy stáhli až poté, co ho po necelé hodině jízdy vyvedli z vozu, prošli několikerými dveřmi a posadili ho na vrzající židli.

Nevelká místnost byla šerá, osvětlená jen osamocenou žárovkou trčící na kabelu z omšelého stropu a prosycená zvláštním, trochu nepříjemným pachem. Kromě židle, na níž John seděl, a dřevěného stolu u stěny nebyl uvnitř žádný nábytek.

Žena z auta stála před židlí a zkoumavě se na Johna dívala. „Co jste zač?“ zeptala se. Českou výslovnost měla sice bezchybnou, ale zachytil v jejím hlase slabý cizí přízvuk, který zatím nedokázal rozpoznat.

Neodpovídal.

„Pomohl jste nám, ale nic o vás nevíme. Nemůžeme si dovolit riskovat. Odpovězte!“

„Ano, pomohl jsem vám – a tím jsem si vysloužil takové zacházení?“ odfrkl si klidně John. „A kdo jste vy?“

Povzdechla si. „Buď jste hlupák, nebo zkoušíte mou trpělivost, tak to zkraťme: Tady se ptám já. Kdo jste?!“

„John…“ Nechtělo se mu prozrazovat pravé jméno, alespoň zatím ne. Smith, málem mu vklouzlo na jazyk, ale nejspíš by si pak myslela, že se ji dál snaží dráždit. Konflikty nemá zapotřebí. Alespoň zatím. „…Morgan.“

Už si uvědomil, co mu zdejší pach připomíná – levný rum.

„Jste cizinec?“

„Ano.“

„A?“

„Brit. Matka byla Češka.“

Žena se studeně usmála. „Nechte mě hádat – a uprchl jste do její rodné země v naději, že to tady bude v něčem lepší?“

„Tak nějak,“ nepřel se.

Přikývla. „Zdá se, že všichni děláme stejné chyby. A jak jste se vzal uprostřed tábora?“

„Utíkal jsem odtamtud, když jste se objevili.“

Technicky vzato ani moc nelhal.

„Nezařadili vás, doufám, už do testů?!“

Zavrtěl hlavou, i když netušil, o čem je řeč.

Žena si viditelně oddechla.

„Tak, pane Morgane,“ ozvala se po chvilce, „nabízí se otázka, co s vámi teď uděláme. Máte nám co nabídnout?“

„To nezjistím, dokud se nedozvím, co chcete,“ John klidně opětoval její pohled.

„Určitě vám už došlo, co jsme zač.“

„Předpokládejte, že nevím nic o tom, jak to tady funguje; že jsem utrpěl amnézii a nepamatuji si nic než posledních pár dní. Poučte mě.“

Pár sekund na něj nevěřícně zírala, pak zavrtěla hlavou. „Budiž. Od pandemie tu šlo všechno z kopce, stejně jako všude jinde; upřímně, tady to asi ještě bylo sluníčkově dobré. Dočasná anarchie, rapidní nárůst zločinnosti, protesty, útoky… Třetí rok přišel k moci Karel Kubát a – když mám být stručná – udělal z Česka stejný totalitní stát, jaké vznikaly po celém světě. Ačkoli, budu se opakovat, pořád to tu ještě zdaleka nebylo nejhorší. Momentálně je největším kandidátem na jeho nástupce Matěj Hartman a… no, snaží se očividně ze všech sil, aby to bylo čím dál horší. O hodně horší. Tady já a mí přátelé se alespoň pokoušíme tomu zabránit. Osvěžilo vám to paměť?“

John stále neměl pořádně ponětí, co se v tomto světě stalo, ale alespoň rámcově tušil – slovo pandemie koneckonců vysvětlovalo mnohé, jak už si kdysi několikrát vyzkoušel na vlastní kůži. A s rebely proti nejrůznějším režimům už také zažil své. Možná by mu tahle skupinka mohla pomoci najít MacMillana; nikoho jiného v tomto světě neznal a chyběl mu i přesnější přehled o zdejší situaci.

„Trochu ano,“ připustil.

Žena se ještě víc zamračila a na okamžik vyšla z místnosti. Když se vrátila, měřila si ho od hlavy k patě ještě zkoumavěji než předtím. „Měl jste u sebe zbraně sebrané těm strážným a pak americké dolary, ucházející nůž a žádné doklady ani nic jiného nasvědčujícího vaší totožnosti. A prozradím vám sladké tajemství: Jeden kolega vás od chvíle, kdy zaslechl vaše jméno, prověřuje v databázi. Je zatraceně dobrý. Ale zatím nenašel ani ťuk. Zdá se mi, že oficiálně neexistujete, pane Morgane. Nechcete si rozmyslet, co jste nám předtím řekl?“

„Ne,“ pravil John klidně. „Ale těší mě, že mě na síti ještě nenašel. Znepokojilo by mě, kdyby mě dokázal tak rychle vypátrat. Chcete slyšet pravdu? Jsem voják. Musím najít kolegu, který se tu ztratil před mnoha měsíci. Opravdu jsem z ciziny a mé jméno je skutečně John Morgan. Moje mise se ale… nedařila úplně podle plánu. Přišel jsem o veškeré vybavení, byl jsem dopaden a odvezen do tábora, těsně než jste se tam objevili, nemám tu žádné kontakty ani aktuální zprávy, kde bych měl Anguse MacMillana hledat, i když se zdá, že by mohl být vězněn zdejším režimem. Nabízím vám možnost spolupráce. Mám dojem, že bychom si měli co nabídnout.“

„To se uvidí,“ přikývla chladně, ale už se nemračila tak intenzivně jako před chvílí. „Jak víme, že vám můžeme věřit?“

„To nevíte. A vím snad já, jestli mohu věřit vám?“

Odfrkla si. „Myslím, že v tomto okamžiku máme na výběr spíš my než vy.“

Znovu ho ponechala samotného, tentokrát déle než předtím. John Francis Kovář klidně pozoroval místnost, v níž seděl, několikrát vstal, aby se protáhl, ale dveře ani nezkoušel. Jeho nejlepší šancí bylo teď počkat, co o něm místní povstalci usoudí, a podle toho se zařídit.

Když už se začínal silně nudit, mít žízeň a zároveň potřebu si ulevit, objevila se žena znovu. Tentokrát ne sama; kousek za ní stála dvojice mužů, jeden starší s prošedivělými vlasy, druhý mladý a mračící se ještě hůř než ona. „Dobrá, pane Morgane, uzavřeme tedy spolupráci. My vám pomůžeme najít vašeho MacMillana a vy nám v našem boji s Hartmanem. Domluveno?“ Nečekala na odpověď a pokračovala: „Mé jméno je Alyssandre Bouvierová. Toto je Bedřich Suchý,“ kývla ke staršímu muži, „a toto Vilém Linhart.“

John pochyboval, že jde o jejich pravá jména, ale na tom nezáleželo. Kdyby mu okamžitě uvěřili natolik, aby mu prozradili své skutečné totožnosti, nestálo by za to se s nimi zdržovat.

„Těší mě,“ kývl. „Nebylo vás včera víc?“

Alyssandre ho počastovala ironickým pohledem. „Postřeh. Za Tomem Majerem vás hned vezmu, Strnad je ještě venku, toho poznáte pak.“

John spolkl další poznámku. Byl přesvědčen, že celkem jich je mnohem víc a tohle je jen jeden z dílčích uzlů celé sítě. Ale před cizincem, jemuž nemohli věřit, by určitě chtěli vypadat jako izolovaná skupinka.

Ukázalo se, že Tomáš Majer je onen kolega prověřující Johna v databázi. Na první pohled vypadal jako chodící klišé, které do téhle polorozpadlé budovy vypadlo z hollywoodských představ o počítačových odbornících: Velké kulaté brýle, vlasy padající do čela, extrémně hubený (druhý stereotyp by byl přesný opak), ve vytahaném tričku a džínách, s plechovkou energy drinku, sušenkami a lahví koly vedle klávesnice.

Podle vlastních slov byl technickým mozkem jejich skupiny; John o tom nepochyboval poté, co na něj Majer vychrlil sled vět o tom, co všechno je nutné zajistit, aby je nikdo nevypátral. Z většiny z nich se dalo rozumět tak jednomu slovu, a to se John celkem vyznal.

„V jaké databázi jste mě vlastně měl najít a nenašel?“ zajímal se, když se dostal ke slovu.

„Státní registr občanů. Jsou tam úplně všichni. Oficiálně jen základní údaje – jméno, datum narození, trvalé bydliště, děti a tak. Hlouběji je toho ale mnohem víc, k tomu má ovšem přístup jen málokdo a oficiálně to neexistuje. Je tam v zásadě – všechno. Záznamy o zdravotním stavu, skoro veškerém pohybu, půjčených knihách, hledání na internetu… o všem, k čemu se dá nějak dostat. Nedávno uzavřeli spolupráci s pár dalšími státy včetně Británie o povolení přístupu k horní vrstvě jejich vlastních záznamů. Ale vy tam nejste. Ani v naší, ani v jejich. To je sakra divné! Ještě nikdy se mi to nestalo…“

„A vy jste tu databázi hacknul?“

Majer se zatetelil pýchou. „Nebylo to jednoduché, ale povedlo se! Teď můžu aspoň vidět, co je tam o nás ostatních. Nemůžu údaje upravovat, toho by si všimli a v nejlepším by mě odstřihli, v nejhorším vysledovali, a to by byl konec… ale je to takové varování předem. Mám nastavené upozornění, kdyby se u nás cokoliv změnilo. Stačí aktualizovaný odhad politických názorů na základě rozhovorů, vyhledávání, knížek a tak, a člověk může doma čekat policajty. Takhle bychom se mohli předem připravit. Nebo rovnou zmizet. Podle závažnosti.“

Někdo nahoře tady četl o Velkém bratru, pomyslel si John. Nedivil se, že s tím tahle skupina chce něco dělat.

Ale jeho problém to nebyl; on měl koneckonců dost vlastních. Pomůže jim s jejich cíli za předpokladu, že to zároveň jemu pomůže vypátrat Anguse MacMillana a zjistit, na co tak důležitého přišel – a tím to skončí. Už se těšil, až bude zpět ve Zlatém městě; nebo ještě raději na některé ze svých lodí na Mississippi, věnující se pašeráckému řemeslu.

Majer pokračoval o tom, jak zajišťuje bezpečnost rebelů před vládními systémy, ale John už ho poslouchal jen na půl ucha. Nejmíň půlka toho byl beztak hackerský slang.

Dveře vrzly a dovnitř vešel asi čtyřicetiletý, značně unaveně vyhlížející muž.

„Venku je klid,“ hlesl. „Měli bychom být v bezpečí.“

„A tohle je Richard Strnad,“ kývla k němu Alyssandre. „Richarde, John Morgan.“

Strnad se na Johna překvapeně zadíval, ale otázky spolkl; nejspíš je později položí Alyssandre, až u toho John nebude.

Jako by to tušila, přinejmenším část z nich rovnou zodpověděla: „Tady John tvrdí, že je britský občan, který tu hledá zmizelého, možná vězněného kolegu. Pokud mluví pravdu, zdá se, že se naše zájmy alespoň částečně shodují, a nabídl nám spolupráci.“

„Je to rozumné?“ odvážil se Strnad.

Alyssandre šlehla pohledem po Johnovi. „O tom bychom si teď měli promluvit.“

John nemusel být génius, aby mu bylo jasné, že diskutovat se bude prozatím bez něj.

Dostal dočasně k dispozici postel v jedné z nevyužívaných místností. Dvoupatrová budova, kterou skupinka obývala, kdysi sloužila zřejmě jako levná ubytovna – malé prefabrikované pokoje s jednoduchými lůžky, jedna koupelna a drobná kuchyňka na patře. Pokoj měl jediné malé zamřížované okno do dvora a odejít se dalo jen kolem ostatních lidí, což mu dala Alyssandre jasně najevo, ale John stejně považoval za rozumné zatím neopouštět podivné pohostinství skupiny povstalců; měli zkušenosti, zbraně i znalosti. Zítra se snad dozví, k čemu ohledně něj došli. Potěšilo ho, že mu alespoň projevili tu důvěru, že ho tu nezamkli, i když možná by jim to měl spíš vyčítat. Kdyby on narazil na nedohledatelného neznámého člověka s neověřitelným tvrzením a přeci jen podezřelou nabídkou spolupráce, asi by ho nenechal víceméně volně běhat po budově. Tihle povstalci ovšem očividně neměli moc propracovanou organizaci ani žádnou širší síť.

Navzdory nepohodlné matraci usnul poměrně rychle. Zakrátko ale přišly sny.

John byl rád, že snil velmi vzácně. Při jeho profesi byly sny jen málokdy příjemné. Po zničení Agentury a jeho domovského světa ovšem míval noční můry – respektive velice živé vzpomínky. Ty stačily; představivost nemusela doplňovat nic horšího. Časem přešly. Ale teď byly zpět a v plné síle, nejspíš vyvolané MacMillanovou zprávou, která mu přivedla myšlenky zpět k hraběti X-Hawkovi a k domovu.

Nejhorší bylo vždycky vidět Andreu; ještě žijící zkrvavený smotek, který zbyl z jejího těla… V reálu byl stále víc přesvědčen, že tělo, jehož obraz ho tak dlouho pronásledoval, nebylo její. Ve snu na tom ale nezáleželo. Byla to ona, pomalu umírala ve strašlivých bolestech a bylo na něm, aby její utrpení rychle ukončil.

Ovšem tady si s ním podvědomí občas pohrálo. V nejhorších verzích snu u sebe neměl žádnou zbraň, ani střelnou, ani nůž; vůbec nic. Neměl jak jí ulevit. Naprosto jistě věděl, že je to ona, Andrea de Villefort, nemohl odvrátit pohled od jejích krvavých obnažených útrob ani přestat vnímat její chrčivý dech. A nemohl dělat vůbec nic.

Probudil se zalitý studeným potem. Chvíli mu trvalo vytěsnit noční můru z myšlenek, ale dokázal to. Po letech práce v Agentuře se to člověk naučil celkem spolehlivě.

Nemělo cenu si znovu lehat; věděl, že teď už neusne. Dojde si opláchnout obličej a cestou zpět si vezme noviny, které zahlédl na skříňce na chodbě. Čím víc se toho o tomhle zatraceném světě dozví, tím lépe.

Cestou z koupelny na opačném konci chodby se tedy zastavil u komody a chystal se popadnout sloupeček výtisků, když uslyšel kroky z přilehlé místnosti. Trochu se zarazil; zvědavost ho držela na místě. Myslel si, že se seznámil se všemi, ale ti byli podle vzdálených hlasů ještě dole. Skrývali snad před ním někoho? Mohli mít nějakého vězně?

Nic nezkazí tím, když jen zkusí kliku…

Nebylo zamčeno.

John zůstal překvapeně stát ve dveřích.

Uvnitř byl muž, možná tak třicetiletý, ale s tváří dítěte a nevinným přihlouplým úsměvem, jaký nebyl žádný dospělý mimo vynikajícího herce schopen vyprodukovat.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

PROLOG

1

2