Klára Fischleinová

Osudy ve stínu šoa

Ukážka z elektronickej knihy

— Věra Štinglová (Arnsteinová)

— Věra Vrbová (Fischerová)

— Dita Krausová (Polachová)

Vydalo Nakladatelství P3K s. r. o. v Praze v roce 2014 jako svou 67. publikaci. Redakce Petr Karas. Jazyková redakce Kateřina Dejmalová. Obálku navrhl Vít T. Luštinec. Grafická úprava a zlom Karel Kupka. První vydání.

Aktuální informace o knihách Nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (info@p3k.cz).

© Klára Fischleinová, 2014

© Nakladatelství P3K, 2014

ISBN 978-80-87343-34-0 (tištěná)

ISBN 978-80-87343-35-7 (eKniha – pdf)

ISBN 978-80-87343-36-4 (eKniha – epub)

ISBN 978-80-87343-37-1 (eKniha – mobi)

Tuto knížku chci ze srdce a s poděkováním věnovat všem statečným, kteří nesklopili hlavu, ani když je život fackoval, své rodině a také dědečkovi Jiřímu, mému nadšenému čtenáři, který se vydání knížky nedožil. Velmi děkuji Kateřině Dejmalové za pečlivou redakci textu, Nakladatelství P3K za to, že dalo mé snaze hmotnou podobu, a Matejovi Mináčovi za povzbudivá slova. — Klára Fischleinová

Předmluva

Drásavé príbehy z lodžského a terezínskeho geta behom II. svetovej vojny a nové začiatky v Izraeli. Kniha pamätníkov a ich vzrušujúcich osudov sa akoby venovala ľudskej apokalypse, v ktorej nakoniec víťazí nový život, ktorý sa objaví ako bájny vták Phoenix oživlý z popoľa.

Často dostávam otázku, načo si pripomínať tie dávné histórie, má to všetko ešte zmyseľ, vieme sa nejako poučiť zo znalosti dejín? Môže to ovplyvniť nás samých? Ja si osobne myslím, že rozhodne áno. Skutočné dejinné príbehy majú siľu nás nesmierne vzrušovať, pretože, to čo napíše sám život, žiaden scenárista, i ten najlepší, by nedokázal vymyslieť lepšie.

Peripetie dramatických príbehov prežívame na vlastnej koži a rozmýšľame, čo by sme my sami urobili na mieste hrdinov príbehov z knižky. Akoby s nami viedli dialóg a na nás, čitateľov, sa „nalepí“ porozumenie dôb dávno minulých a sami pre seba v nich hľadáme ponaučenie, kľúč pre náš vlastný život. Preto príbehy Kláry Fischleinovej a jej pamätníkov sú tak dôležité, lebo majú túto magickú moc.

Klára tieto „diamanty“ vytrháva v poslednej chvíli z moci večného zabudnutia, kam by sa za chvíľu mohli dostať, a predstavuje ich takto širokej čitateľskej obci. Verím, že aj vás trblietavý jas z týchto diamantov zasiahne a prežijete s knižkou vzrušujúce chvíľe.

Matej Mináč

Mami, přežijeme to?

— VĚRA ŠTINGLOVÁ (ARNSTEINOVÁ)

Tehdy náctiletá Věra Arnsteinová přežila několik let v polském ghettu Lodž, které ubíjelo vězně citelně horšími podmínkami než český Terezín. Porazila trýznivý hlad, život ohrožující infekce a nekončící strach. Odjela jako dítě a vrátila se do zdeformovaného světa jako dospělá. Při našem setkání řekla: „Použijte detaily, které jsou typické jen pro mě, protože takové to ,Přijeli jsme… Odjeli jsme…‘ už nikoho nezajímá.“

Svůj příběh před lety vyprávěla svým dětem, dceři Aleně a synu Pavlovi, který později natočil o polské Lodži dokument, zobrazující čtvrť bývalého ghetta. Ghetto vzniklo za války v místě zlodějské čtvrti a dokument ukazuje místo tak, jak vypadá dnes – je opět sídlem kriminálních živlů a sociálních případů.

Věra Štinglová, rozená Arnsteinová, o období šoa nemluví ráda. „Vždycky mě to rozčílí,“ vysvětluje. O to víc si vážím jejího svědectví. Setkání s touto drobnou paní, která vůbec nevypadá na svůj věk, mne nabíjí.

Nejdříve si jen tak povídáme – o Věřině životě, rodině… Dozvídám se, že vystudovala filmovou fakultu a pracovala jako kameramanka čtyřicet let v televizi ve vysílání pro děti a mládež. Po válce si vzala nežidovského manžela, s nímž se po dvaceti letech rozvedla.

Mají spolu dvě děti a dnes se rodina rozrostla o čtyři vnoučata a jedno pravnouče. Věra si po rozvodu našla muže, s nímž sice nikdy nebydlela pod jednou střechou, ale partnery byli dlouhých dvacet let. „Je zajímavé, že manžel se mě nikdy na nic neptal, pro něj jsem byla prostě holka z koncentráku. Ale můj druh, ten chtěl vědět každý detail,“ vypráví Věra.

NAROZENA MEZI VÁLKAMI

Věra Arnsteinová se narodila v roce 1928 do tříčlenné rodiny. Její sestra je starší pouze o rok a půl. Věra rok svého narození zasazuje doprostřed mezi dvě světové války. Je to přesně deset let od konce první války a jedenáct let před březnovou nacistickou okupací i zářijovým napadením Polska, tedy začátkem druhé světové války.

„Byla jsem ještě dítě, takže politika šla před válkou mimo mě. Antisemitismus jsem pocítila až ve chvíli, když jsem nesměla chodit do školy, a pak když jsme nosili hvězdy. Do té doby ne,“ popisuje Věra.

Přesto jednu nepříjemnou vzpomínku ze školy má. „Posadím svoji dceru na jedno odpoledne k tobě do lavice, protože vy Židi umíte všichni německy, tak ať se od tebe nakazí,“ řekla malé Věře paní učitelka. Dívky se to samozřejmě dotklo, protože už předtím slýchala, že Židi „tady němčej“.

Věra německy opravdu uměla proto, že se jazyk učila ve škole i doma, a také proto, že její teta z Mariánských Lázní nemluvila česky. Umět německy bylo v době Věřina dětství celkem běžné, ale nebylo samozřejmě žádným pravidlem, že by všichni českoslovenští Židé uměli plynně německy.

Zlomový okamžik nastal 15. března 1939, kdy Věra viděla oba své rodiče, Vilmu a Josefa Arnsteinovi, plakat u rádia. Právě hlásili, že německá vojska překročila hranice Československa. „Tehdy mě to hodně zarazilo a nevěděla jsem, co se děje. Nikdy předtím jsem rodiče plakat neviděla, mrazilo mě z toho,“ vzpomíná.

Po německé okupaci začala jedenáctiletá Věra podstatně více pociťovat protižidovské nálady společnosti. Musela opustit školu a učit se v ilegálních kroužcích provozovaných v soukromých bytech. Tam se pohybovala jen mezi židovskými dětmi, na což nebyla zvyklá. Ve škole měla jen jednu židovskou kamarádku (přátelí se dodnes, přestože žije v Torontu). Pořád ale ještě vnímala houstnoucí atmosféru kolem jako něco, co mají rodiče pod kontrolou, něco, na co jejich síly stačí.

PŘIZPŮSOBOVÁNÍ JAKO PUD SEBEZÁCHOVY

Vycházely stále další a další protižidovské příkazy. Židé nesměli do kin a divadel, jejich děti si nesměly hrát v parcích. Celé rodiny musely uvolňovat své byty a stěhovat se společně s jinými, cizími rodinami do lokalit určených Němci…

I Věřina rodina musela opustit svůj pětipokojový byt u Strossmayerova náměstí. Novou domovskou adresou se stala Italská ulice. „Přizpůsobovali jsme se a bydleli ve smutném provizoriu, ale pořád se v tom dalo žít,“ popisuje Věra život ve třípokojovém bytě se dvěma dalšími rodinami.

Věřině tatínkovi zabrali Němci obchod, ale nějakou dobu ho v něm ještě nechali alespoň pracovat. „Maminka byla v domácnosti, ale chodila do různých kurzů, kdyby se nám podařilo se vystěhovat, aby něco uměla,“ vzpomíná Věra na dobu, než válečný teror začal v plné míře. Vilma Arnsteinová se například učila dělat bonbóny, umělé květiny nebo šít kravaty.

Emigrace nevyšla. „Většinou si někdo vzal od táty moc peněz včetně šperků a zmizel, nepomohl. Tatínek měl nakonec možnost odjet do Londýna, ale bez nás nechtěl.“

Dál Věra vypráví, že v roce 1937 nebo 1938 sháněli rodiče v Chorvatsku kněze, který by byl ochoten rodinu pokřtít. Podařilo se to, ale tak jako tisícům jiných Židů ani Arnsteinovým křest nepomohl. Očekávané předvolání do transportu totiž přišlo stejně.

V té době se už dlouho na odjezd připravovali – balili co nejúsporněji kvůli váhovému limitu, šili z dek spací pytle… „Vyrábělo se například asi tak kilo jíšky, protože se dala použít na hodně polévky a nekazila se. Bralo si ji s sebou hodně lidí – my také,“ popisuje Věra. Tehdy v říjnu 1941 jí bylo 13 let.

Nastal den odjezdu někam. Věra sešla dolů ze schodů domu v Italské ulici a míjela plačícího strýce, tetu a babičku. Když viděla jejich tragické výrazy, ptala se rodičů, jestli vědí, kde budou v noci spát a kam vlastně jedou? Na obě otázky dostala stejnou odpověď: „Nevíme.“

Ještě před skladem dřevěného a dnes už neexistujícího Radiopaláce v Holešovicích, kde bylo shromaždiště před nástupem do vlaku, se jako bezstarostné dítě smála staré paní, která si na batoh přivázala nočník.

Jakmile ale uvnitř obrovského prostoru slyšela rozléhající se německé povely, viděla míhající se vojenské uniformy, stresem omdlévající lidi kolem a očíslovaný slamník pro svoji rodinu, pocítila nervozitu a rozbrečela se. Zachvátil ji pláč, který se nedal zastavit.

„Tatínek ke mně dokonce přivolal doktora, ale ten řekl, že musí počkat, až se unavím a přestanu. To trvalo asi hodinu a půl. Potom jsem postupně nabyla dojmu, že jsem dospěla. Rodiče už nebyli jistota, na kterou bych se mohla spolehnout,“ přibližuje Věra.

Po dvou nebo třídenním čekání následovala cesta osobním vlakem do neznáma. Konečnou stanicí bylo polské město Lodž.

POLŠTÍ ŽIDÉ NÁS MEZI SEBE NEPŘIJALI

Když vlak zastavil, vyhnali Němci židovské vězně večer, už za tmy, ven do bláta. Nechali je dlouho pochodovat v hustém dešti a nést drobnější zavazadla. Větší za nimi pošlou později. Do Lodže přijelo postupně pět tisíc Čechů. Jen 277 válku přežilo.

Arnsteinovým a zhruba sedmnácti dalším přidělili členové židovské samosprávy ghetta místnost velkou asi dvacet metrů čtverečních. Byla to třída bývalé školy. Tam žili s kufry za hlavami na dvou slamnících půl roku.

Pro naprostý nedostatek místa spali tak, že měli vždy hlavu u nohou těch, kdo leželi vedle nich – doslova jako sardinky. „Polovina lidí spala vedle sebe a proti nim leželi ostatní, takže měl každý vedle sebe z obou stran nohy těch, kdo spali z protější strany,“ vysvětluje Věra. Když to slyším, představím si zip.

Pak se z budovy stala nemocnice a Češi, kteří tu do té chvíle bydleli pohromadě, se rozptýlili po přelidněném ghettu do pokojů, které se uvolnily po zemřelých polských vězních. Tatínek si hned v prvním půlroce pobytu v Lodži našel práci v textilní továrně, proto hrozba obávaných transportů z ghetta Arnsteinovy zatím míjela.

Další pokoj, v němž Arnsteinovi žili, měl přibližně šestnáct metrů čtverečních. Bydleli tu sami se stovkami štěnic, které nebylo možné vyhubit. Jsou odolné a rodí se stále další. „Dodnes poznám podle toho zvláštního zápachu, když jsou někde štěnice,“ tvrdí Věra.

Ze dvou až tří briket na den se dalo sotva uvařit jídlo, vytopit chladný prostor tudíž nebylo možné. „Vzpomínám si, že jsme spali oblečení, dokonce v kabátech i rukavicích,“ vybavuje se Věře. Do pokoje zatékalo a promočená stěna plesnivěla.

„Dítě si zvykne, ale dodneška lituji, že jsem se nezeptala po válce maminky, jak se cítili oni jako rodiče. Když jsem pak měla děti, často jsem nad tím přemýšlela. Zodpovědnost, kterou za nás měli, je musela strašně tížit!“ zamýšlí se.

Na pobytu v Lodži bylo prý strašné mimo jiné i to, že Poláci pět tisíc Čechů ani tisíce dalších cizinců (Židé z Německa, Rakouska a Lucemburska) až na výjimky mezi sebe nepřijali. Bylo jich tady uvězněno okolo 140 tisíc a byli „doma“. Obojí dávali ostatním důrazně najevo.

„Lodž byla původně průmyslové a hlavně textilní město. Bohatí Židé, kteří tu žili, povětšinou emigrovali, chudí dělníci, kteří na tom už před válkou byli opravdu bídně, tam zůstali. Když jsme do Lodže přijeli, byli tu už rok a půl zavření. Byli vyhublí, špinaví, ženy na sobě nosily kostkované zašlé plédy místo zimníků. Nás, kteří jsme přijeli zatím silní, v jejich očích krásně oblečení a mnohem méně pobožní než oni, nenáviděli. Zajímalo je jen, co by od nás mohli odkoupit,“ vzpomíná Věra.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Předmluva

Mami, přežijeme to? — VĚRA ŠTINGLOVÁ (ARNSTEINOVÁ)