Roman Cílek

HOLOCAUST – zřetězení zla

Ukážka z elektronickej knihy

Tři osudy a jeden proces:

pohled do zákulisí nacistického vyhlazovacího programu

Vydalo nakladatelství P3K v Praze v roce 2007. Druhé vydání. Redakce Petr Karas.

Jazyková úprava Hana Pelešková.

Layout, zlom Karel Kupka.

Fotografie: autor, archiv autora, archiv nakladatelství P3K, Holocaust Education & Archive Research Team (H.E.A.R.T.), United States Holocaust Memorial Museum (USHMM).

Aktuální informace o knihách nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (info@p3k.cz).

© Roman Cílek, 2003, 2007

© Nakladatelství P3K, 2007, 2011

ISBN 978-80-903584-8-5 (tištěná verze)

ISBN 978-80-87186-34-3 (e-kniha epub)

ISBN 978-80-87186-35-0 (e-kniha mobi)

Milí čtenáři,

kniha Romana Cílka, kterou držíte v rukou, je knihou, s níž by se měli seznámit členové všech parlamentů na světě, která by neměla chybět v žádné univerzitní knihovně a měl by ji číst a dočíst každý, kdo by rád věděl, co je a co není podstatou lidství a doby, do níž jsme se narodili, v níž jsme žili a žijeme, a kterého tudíž trápí, nemůže netrápit i otázka a podiv nad tím, co dokáže udělat člověk člověku.

Je to kniha o banalitě zla – o legalitě a nepotrestatelnosti zla – a neostýchám se říci, že jaksi už z dálky a v odstupu i o falešné eleganci zla: o masovém zabíjení čistýma rukama.

Je to hluboce lidská, poctivá a dobrá kniha. Řadí se k tomu nejlepšímu, co bylo napsáno o druhé světové válce, a ve svém oboru sahá k dokonalosti. Dočetl jsem ji, jsem hluboce pohnut a jde mi při psaní těchto řádků mráz po zádech. Je to krásná kniha o hnusných věcech, jichž jsme na slepé koleji dějin byli svědky. Snad svým způsobem poslouží k tomu, aby se nikdy neopakovaly. Velmi bych si to přál.

Arnošt Lustig,

Ženeva, 20. září 2002

„Vše, co jsem udělal, učinil jsem pro svou vlast.

Zůstal jsem věren svým ideálům.

Plnil jsem rozkazy, ale mé svědomí je čisté.

Oklamali mne.“

(Karl Wolff)

Nezemřít ve vagonu, jen ne před očima vnuků.

Už dávno vysušil strach jejich tváře,

udusil jejich otázky. Cítí, co já teď vím:

že konec cesty je též naším koncem. –

Ať se to stane kdekoliv, ukrutný Bože,

to Tvé nebe je nad námi a kati,

to jsou lidé, Tebou zmocnění.

Ty také přihlížíš? Ach ano, budeš přihlížet. –

Ve jménu Tvém Tě varuji:

Neukazuj Svou sílu tím, že budeš upalovat

děti tváří v tvář matkám, jen abys

v nářku mučených zaslechl své jméno.

Kdopak by mohl v kouři krematorií vidět

Tvůj pokyn k pokání?

Nezměrný Bože – což Ti je člověk

nejvíce podoben, když nezná míry? Což je

takovou propastí zloby proto,

žes Ty ho stvořil k Svému obrazu? –

Já nemohu už reptat, Strašlivý,

ani se modlit, jen snažně prosit:

Nenech mě umřít ve vagonu,

před očima vnuků.

(Monolog židovského starce

z divadelní hry Rolfa Hochhutha

Náměstek)

Proces s Karlem Wolffem

Zatčení muže se skvělou pověstí

ZATČENÍ MUŽE SE SKVĚLOU POVĚSTÍ

U vchodu do rozlehlé vily v Kempfenhausenu u Starnberského jezera jižně od Mnichova, domu s vysokými štíhlými okny, masivními okenicemi a pečlivě udržovanou zahradou, byla jenom skromná vizitka: KARL WOLFF.

Muž, který tu bydlel, měl skvělou pověst. Karl Wolff – úspěšný obchodní a reklamní zástupce nakladatelského domu v Kolíně nad Rýnem. Dvaašedesát let, bílé vlasy, výrazné modré oči, přímé držení těla, nevtíravé vystupování. Několika svým přátelům Wolff naznačoval, že se v budoucnosti hodlá věnovat hlavně literární činnosti. Pro knihu životních vzpomínek nosil už v hlavě i název: Zwischen Befehl und Gewissen (Mezi rozkazem a svědomím). V roce 1961 učinil v tom směru první krok a v časopise Neue Illustrierte otiskl memoárovou studii o člověku, kterého dobře znal: o říšském vůdci SS Heinrichu Himmlerovi. Čtenářský ohlas byl příznivý, do Kempfenhausenu am Starnberger See došel autorský honorář a zdálo se, že je vše v pořádku.

Bylo – až do 18. ledna 1962.

Tehdy se přihodilo cosi, o čem se v Kempfenhausenu ještě dlouho hovořilo při tamním těžkém bavorském pivu. K Wolffově vile přijelo auto s mnichovskou poznávací značkou. Dva muži, kteří z vozu vystoupili, se sice na pohled podobali obchodním partnerům, jakých se tu střídalo nespočetně, ale otázka, kterou pánovi domu hned ve dveřích položili, neměla běžnou podobu:

„Jste Karl Wolff, narozený 13. května 1900 v Darmstadtu?“

„Ano. Co si přejete?“

„Musíte jet s námi!“

„Nechápu…“

List papíru s úřední hlavičkou, podpisy a razítkem vše vysvětlil. Nešlo o běžné obchodní partnery: ti dva byli kriminální úředníci, které sem se zatykačem od okresního soudu ve Weilheimu poslala státní prokuratura v Mnichově II.

• • •

Karl Wolff, úspěšný obchodní a reklamní zástupce.

Ale také Karl Wolff, bývalý SS-obergruppenführer a generál Waffen-SS, pobočník říšského vůdce SS Heinricha Himmlera, šéf jeho osobního štábu, spojovací důstojník SS v Hitlerově hlavním stanu, ke konci války pak nejvyšší velitel SS a policie na italském území ovládaném Němci.

Jeho zatčení nezůstalo bez ohlasu.

Kromě dopadení a únosu Adolfa Eichmanna z Argentiny do Izraele žádná podobná událost nepřipoutala k sobě počátkem šedesátých let takovou pozornost. Mnozí pocítili v okamžiku, kdy si na stránkách novin přečetli Wolffovo jméno, dokonce i mrazení v zádech. Wolff… onen oblíbený Himmlerův „Wölffchen“ – „Vlček“? Ano! Jako by náhle ožila minulost zdánlivě již zapomenutá a pohřbená pod nánosem času, smrti svědků a mlčení těch, kteří by mohli mluvit. Jaké asi důkazy má proti Wolffovi prokuratura? – uvažovali historici, žurnalisté i pamětníci minulé doby.

Čeho se bude týkat proces? Dozví se svět podrobnosti o dosud utajeném dění v úzkém okruhu nejvyšší elity „třetí říše“, k níž Wolff patřil? Pohyboval se přece v nejtěsnější blízkosti Hitlera, Himmlera, Bormanna, Heydricha – pomohou tedy jeho výpovědi osvětlit alespoň některá bílá místa na mapě historie nacismu? Objeví se nová fakta k ne zcela prozkoumanému zákulisí příprav a uskutečňování holocaustu – masového vyhlazování Židů? Potvrdí se to, co se o Wolffovi ve společenských kuloárech říkalo: že ve vrcholném esesáckém štábu představoval „aristokratický protiklad většiny svých druhů“ a že si i v „nejtěžších podmínkách zachoval lidskou tvář“?

Otázky, otázky, otázky.

Málo odpovědí, spíš žádné.

Podstata soudního přelíčení, které se v bavorské metropoli připravovalo, byla držena pod pokličkou služebního tajemství. Mnichovský vrchní státní prokurátor Weiss odpověděl reportérovi hamburského časopisu Der Spiegel větou hodnou krále Šalomouna: „Kdybych vám mohl říci, jaké konkrétní podezření proti Wolffovi existuje, pochopil byste, že vám nemohu říci zcela nic.“ Zůstávalo tedy mnoho volného prostoru pro fantazii. A nezbývalo než čekat: až do dopoledních hodin pondělí 13. července 1964.

„JSEM NEVINEN!“

Vše bylo připraveno.

Diváci, novináři, televizní štáby z Německa i zahraničí. Půlhodinové zdržení zavinilo náhlé onemocnění jednoho z porotců a tím vyvolaná nutnost přivolání náhradníka. A pak se ještě seběhl rušivý incident, když k strážmistrovi u vchodu do soudní síně přistoupil asi padesátiletý člověk.

„Chci se přihlásit jako svědek,“ řekl.

„Ohlásím vás u pana státního návladního. Nesmíte však v tom případě vstoupit do sálu.“

„Proč?“ ohradil se muž podrážděně.

„Tak zní předpis. Žádný ze svědků nesmí být ovlivněn průběhem líčení.“

„Takový předpis neuznávám,“ protestoval – a novináři, kteří uvítali vyrušení z nudy čekání, se k němu nahrnuli. Zableskly fleše. „Co je to za nesmysl?!“ křičel muž. „Sloužil jsem u SS a jsem na to hrdý. Nesmí tu dojít k dalšímu Eichmannovu procesu! Tady není Tel Aviv! Celý svět se musí dozvědět, že my nejsme vrahové!“

Strážmistrovi přišla na pomoc posila, ale teprve po chvíli zápasu se jim podařilo odtáhnout muže do kanceláře a ověřit si jeho totožnost. Šlo o někdejšího sudetského Němce Josefa Fabera, narozeného v Karlových Varech.

Vyvedli ho před justiční palác a propustili.

O několik minut později zaujali svá místa soudci, porotci a obžalovaný. Karl Wolff o hlavu převyšoval své dva uniformované průvodce a neučinil to, co dělávají obžalovaní při podobných procesech, nezakrýval si obličej novinami – naopak: nastavil tvář čočkám fotoaparátů. Soudu předsedal okresní soudní ředitel dr. Emil Mannhardt a před sebou měl přes čtyři sta stran obžalovacího spisu, vedle sebe pak dvě dřevěné police s dalšími procesními materiály. Na židli před obžalovaným se usadil jeho právní zástupce dr. Rudolf Aschenauer, vyhlášený specialista na obhajobu nacistických válečných zločinců. Bydlel zde v Mnichově, ale v poslední době trávil mnoho času na cestách mezi hlavním městem Bavorska a Frankfurtem nad Mohanem. Wolff nebyl totiž jeho jediným klientem, současně zastupoval ve frankfurtském procesu s osvětimskými vrahy snad nejhoršího z nich: Wilhelma Bogera, patologicky bezcitného tyrana z takzvaného politického oddělení a vynálezce pověstné „houpačky“, na níž mučil své oběti.

Dr. Mannhardt zjistil zatím Wolffovy nacionále.

„Mám vůči soudu osobní prosbu,“ ozval se potom obžalovaný. „Prodělal jsem nedávno infarkt a můj zdravotní stav vyžaduje, abych během líčení mohl pokud možno sedět.“

„Vyhovuje se,“ odpověděl předseda.

Soudní rada Heinz Jörka přednesl poté zahajovací usnesení. Když četl pasáž, že obžalovaný „je obviňován, že záměrně zabil při dvou samostatných činech, společně s jinými, s plným svým vědomím a z nízkých pohnutek, zákeřně a ukrutně v jednom případě nejméně jedno sto, v druhém případě nejméně 300 000 lidí“, zavrtěl Wolff nesouhlasně hlavou.

Slovo pak dostala obžaloba, představovaná státními návladními dr. Gustavem Matschlem a dr. Benediktem Huberem. „Ač to není pro Německo nikterak povznášející, ba naopak, musíme se během tohoto líčení vrátit,“ řekl úvodem dr. Matschl, „k onomu pověstnému konečnému řešení – to je k plánu fyzického vyhlazení Židů, k němuž mělo na základě Hitlerova rozkazu z počátku léta 1941 dojít na říšském území a na obsazených nebo ovlivňovaných oblastech… Hitlerův rozkaz ke zničení Židů prováděli vyšší a nižší vůdcové policie a SS ve vražedné akci, zorganizované Himmlerem a vysokými vůdci SS, policie a nacistické strany – a to masovými vraždami, jež uskutečňovaly zvláštní operační oddíly a komanda (Einsatzgruppe, Einsatzkommando), dále se pak zabíjelo zničující nucenou prací a otravnými plyny… Obžalovaný Wolff se jako nejbližší Himmlerův spolupracovník podílel na tomto konečném řešení židovské otázky. Tato jeho spolupráce s činiteli, kteří jsou plně odpovědni za vražedné akce, byla vědomá a Wolff se jí nebránil.“

První věcný bod obžaloby: Wolff v srpnu 1941 společně s říšským vůdcem SS Himmlerem navštívil v Minsku „operační oddíl B“. Osobně se zúčastnil zastřelení asi jednoho sta osob, čímž posílil u důstojníků a mužstva komanda, jež tyto osoby likvidovalo, vůli k poslušnému uskutečňování všech protiprávních vražd.

Druhý bod obžaloby: V druhé polovině roku 1942 pomáhal Wolff organizovat bezpříkladné vyhlazovací akce v tzv. generálním gouvernementu, tedy v oblasti okupovaného Polska. U tehdejšího státního sekretáře v říšském ministerstvu dopravy dr. Ganzenmüllera z Himmlerova pověření obžalovaný Wolff prosazoval, aby říšské dráhy daly prostřednictvím generálního ředitelství východních drah v Krakově k dispozici četné vlakové soupravy k deportaci statisíců Židů z židovských domovských okresů a jiných shromažďovacích míst v generálním gouvernementu do likvidačních táborů Treblinka, Belzec a Sobibor. Tím obžalovaný zajistil a podporoval hromadnou vražednou akci, v jejímž rámci bylo jen od 22. července 1942 do konce září 1942 odvezeno z varšavského ghetta nejméně 300 000 Židů do tábora smrti Treblinka – a tam krutě, velmi krutě zabito.“

Prokurátor se posadil a předseda soudu oslovil Wolffa: „Chcete se, pane obžalovaný, vyjádřit k těmto obviněním?“

„Ano. A mé vyjádření je stručné: jsem nevinen,“ řekl bývalý generál SS.

V soudní síni bylo ticho. Wolffovy elegantní způsoby a kultivovaný hlas zanesly mezi diváky, kde bylo i dost mladých lidí, nejistotu. Jeden z přítomných novinářů o tom napíše: „Wolffovy ruce jsou ovšem zdánlivě čisté. Do jejich blízkosti se nedostala krev oněch tří set tisíc lidí, o nichž se tu hovoří. A také těch sto lidí kdesi v Minsku, daleko od Berlína, jen viděl umírat. Jen viděl…! Občan této země, který si teprve po krátkou dobu zvyká na právní stát, stojí s neporozuměním tváří v tvář procesům, v nichž jde o muže, který se prý stal vrahem daleko od místa činu. Pro tohoto občana patří k obrazu vraha pachatelova krví potřísněná ruka, doličný předmět, jímž byl zločin spáchán a s nímž je možno bodat, střílet, bít nebo škrtit…“

„Jsem prostě nevinen,“ zopakoval o něco hlasitěji Wolff.

Ticho.

Z CÍSAŘOVA PORUČÍKA HIMMLEROVÝM GENERÁLEM

Značně nevyrovnaný to byl dialog.

Předseda soudu dr. Emil Mannhardt kladl stručné otázky, Karl Wolff na ně odpovídal květnatě, s mnoha odbočkami, svým hesensky zabarveným přízvukem stále něco doplňoval, upřesňoval, nevynechal jedinou příležitost k tomu, aby se ukázal v dobrém, či alespoň lepším světle. Uváděl mnoho podružných detailů, dokonce i rok založení gymnázia v Darmstadtu, které kdysi navštěvoval. Chlubil se – zatím! – svou výbornou pamětí.

Obsahové zadání znělo: životopis obžalovaného.

Samo o sobě téma nikoli nezajímavé. Pokud by někdo chtěl na osudech jednotlivce názorně zobrazit linii, která v Německu přes císařskou armádu, freikorps a „černý reichswehr“ vedla ke zrodu oddílů SA a SS, potom by mu málokdo mohl svou biografií posloužit dokonaleji než právě Karl Wolff. Z potomka známé darmstadtské rodiny právníků – jeho otec byl okresním soudním radou – se stal v sedmnácti letech voják. Jako válečný dobrovolník a důstojnický čekatel narukoval k 115. pluku, kde – jak řekl – „prožil v roce 1917 svůj křest ohněm“ a v září 1918 to dotáhl na poručíka císařské armády. První světová válka ovšem brzy nato pro Němce neslavně skončila a Wolffovi se nechtělo hledat občanské povolání. Zvolil cestu nejmenších obtíží: vstoupil v Hesensku do jednoho z ozbrojených freikorpsů, které potíraly levicové revoluční hnutí v poválečném Německu. Útvar se však brzy rozpadl a v reichswehru, přespříliš sešněrovaném omezovacími nařízeními válečných vítězů, neviděl ctižádostivý mladý muž naději na kariéru. Opustil tedy reichswehr, vyměnil uniformu za civilní oblek, stal se bankovním úředníkem, poté zaměstnancem a nakonec vedoucím filiálky inzertní firmy v Mnichově. V roce 1925 si založil vlastní reklamní firmu. O šest let později, v rámci celosvětové hospodářské krize, se však dostal do podnikatelských těžkostí…

„V té době bylo nejen mně, ale i mnoha lidem v mém okolí jasné,“ prohlásil nyní před soudem, „že vnitropoliticky musí brzy dojít v Německu k rozhodnutí: a to buď razantním pohybem zcela doleva, anebo zcela napravo. Kamarád z války, který společně se sto padesáti válečnými kadety pochodoval 9. listopadu 1923 s nacisty za Ludendorffem, mne politicky ovlivnil, a tak jsem v roce 1931 vstoupil do nacistické strany.“

„V témže roce, kdy jste rozšířil řady NSDAP, jste se stal také příslušníkem jednotek SS?“

„K tomu došlo v podstatě náhodou. Přitahovala mne vojenská činnost a snad se mi i stýskalo po uniformě. V říjnu 1931 jsem se vydal do mnichovského Hnědého domu, abych se stal členem SA. Před ústředím strany však stáli příslušníci SS. Dal jsem se s nimi do hovoru, a když se dověděli, že jsem bývalým důstojníkem nejstaršího gardového pluku pruské armády, tedy Velkovévodského hesenského pěšího pluku tělesné gardy, který vznikl už v roce 1621, přemlouvali mne, abych se nehlásil do řadových jednotek SA, nýbrž do osobní vůdcovy gardy – do SS. Poslechl jsem je. Tehdy jsem doufal, že budu moci obdivuhodnou třistaletou tradici svého gardového pluku přenést do této elitní složky hnutí.“

Předseda soudu se neubránil ironii: „Dnes – poučen vším, co se stalo – snad už nevěříte, že se vám to mohlo podařit?“

Wolff však odmítl opustit svůj patos: „Požaduji, aby se uznalo, že jsem byl idealisticky vychován k bezpodmínečné lásce k vlasti. A vždy jsem se snažil, abych zůstal tomuto ideálu věrný. Je jinou věcí, že toho všeho bylo později zneužito.“

Svého vstupu do SS však tehdy Wolff jistě nelitoval. A nejen kvůli „stesku po uniformě“. Brzy dosáhl hodnosti SS-sturmbannführera a při zvláštním školení se osobně seznámil s Hitlerem, Himmlerem, Rosenbergem, Röhmem a Heydrichem. „Než jsme v oné škole složili přísahu,“ vzpomínal na to před soudem, „řekl nám sám Hitler z očí do očí, že od nás nebude požadovat nic, co by nebylo legální. A že také nikdy neudělí rozkaz, který by byl neslučitelný s naším svědomím.“ Při událostech v lednu 1933, kdy se Hitler stal říšským kancléřem, obsadila jednotka SS pod Wolffovým velením bavorský zemský sněm a státní kancelář. Třiatřicetiletému muži se otevřela cesta k postupu. Na čas ho přijal za svého pobočníka generál rytíř von Epp, který si zásluhami ve freikorpsu vysloužil funkci nacistického říšského místodržícího v Bavorsku. Po sto dnech účinkování v této funkci však Wolff dostal nabídku zcela nečekanou: sám říšský vůdce SS Himmler ho požádal, aby se stal členem SS z povolání a s okamžitou platností převzal místo jeho pobočníka.

Neváhal a přijal.

Na deset let dopředu tím rozhodl o směru své kariéry i životních osudů.

„Roku 1935 jsem se tedy stal,“ sdělil před mnichovskou porotou, „Himmlerovým šéfadjutantem a zejména v politickém slova smyslu jsem mu pomáhal při výstavbě pozdějších dispozičních oddílů SS, z nichž poté na začátku války vznikly Waffen-SS. V roce 1936 jsem pak byl jmenován šéfem osobního štábu říšského vůdce SS, abych mohl jednat také na vlastní odpovědnost a nebyl odkázán jen na přímé Himmlerovy rozkazy a požadavky.“

V plné míře této příležitosti využil.

Podílel se na mnoha klíčových rozhodnutích ve štábu SS a všechny prameny uvádějí, že měl na Himmlera značný vliv. Byl pověřován závažnými úkoly, což mu pomohlo vstoupit ve známost a postupně získat důvěru i vrcholných představitelů „třetí říše“. Třeba při obsazení Rakouska v březnu 1938 přiletěl Wolff spolu s Himmlerem na vídeňské letiště Aspern již ve tři hodiny ráno dne 12. března, zatímco Hitler se odvážil do hlavního města své rodné země vstoupit až o dva dny později – když už štáb SS připravil vše potřebné. „Bezprostředně před vypuknutím války,“ pokračoval obžalovaný ve své osobní zpovědi, „mne vyslali do vůdcova hlavního stanu jako spojovacího důstojníka říšského vůdce SS u Hitlera. V květnu 1940 jsem byl jmenován generálporučíkem Waffen-SS. Byl jsem prvním, kdo v rámci bojových jednotek SS získal tuto hodnost, což vyvolalo u wehrmachtu i v SS pozornost a závist. Dokonce i Sepp Dietrich, Hausser, Gille a někteří další věhlasní frontoví velitelé jsou podle hodnostního stáří zaneseni v seznamu nejvyšších důstojníků SS později.“

Udělal pauzu a rozhlédl se kolem: skoro jako by očekával potlesk.

„MŮJ DRAHÝ VLČKU…“

„Ujasněme si, prosím,“ řekl předseda soudu dr. Mannhardt v jednom z dalších dnů přelíčení, „o čem v podtextu pojednává tato kauza. Aniž bychom snižovali svou povinnost vůči právu a odpovědnosti jednotlivce, jde tu o mnohem víc než pouze o to, aby byl odsouzen či neodsouzen jeden člověk na prahu stáří za konkrétní činy, o nichž se obžaloba domnívá, že se jich dopustil. Jde tu také, protože náš proces je veřejný a má mnoho sledovatelů, o podobu historické pravdy, při jejímž hledání musíme bez ohledu na důsledky čistit zrno pravdy od plev a dobírat se k podstatě.“

Třeba hned zpočátku k tomuto:

Co se odehrávalo a jak se jednalo v nejbližším okolí říšského vůdce SS a jaký byl v tomto kontextu poměr Wolffa k jeho mocnému nadřízenému?

Himmler, Himmler, Himmler – to byla osa všeho, o čem Karl Wolff mluvil a byl nucen mluvit. „Až do devětatřicátého roku,“ sdělil soudu, „byl náš vztah zcela bez kazu, protože jsem v něm viděl především obdivuhodného organizátora rytířského řádu SS.“ Obdivuhodného…? Soudu bylo ovšem známo, jak se tehdy obžalovaný vyjadřoval o Himmlerovi, svědčily o tom mimo jiné osobní Wolffovy záznamy, jež měly být – jak sám uvedl – „základem k budoucímu sepsání dějin SS“.

Dějiny SS již Wolff nenapsal.

Zato se v mnichovské soudní síni četly třeba tyto jeho věty: „Pronikal až na dno naší duše. Při neobyčejně přesvědčivých přednáškách, které k nám měl říšský vůdce SS o dějinách světových revolucí, židovstvu, svobodných zednářích, křesťanství a rasových problémech, jsme byli od prvního okamžiku strženi do zajetí jeho silné osobnosti a pocítili s ním živé spojení. Toto světonázorové sémě, jež bylo zaseto do našich víře přístupných srdcí, vyrašilo později podivuhodným způsobem a přineslo své plody.“ Anebo jinde: „Přišel ten veliký okamžik, kdy říšský vůdce poprvé kráčel před naším nastoupeným šikem… Překvapivě byl oblečen do černého služebního kabátu SS, který se teprve potom všeobecně zavedl. Zážitkem pro ty, kteří dosud říšského vůdce SS tváří v tvář neviděli, bylo, jak nám při pomalém přecházení podél nastoupené řady svýma vzácně jasnýma očima pohlížel do nitra.“ Nyní se Wolffovi nechtělo tyhle výlevy poslouchat.

Bránil se: „Obsah toho, co je zde čteno, platí ovšem – jak jsem již několikrát uvedl – pouze do roku 1939, možná nanejvýš do počátku roku 1940. Pak již začaly mé velmi vážné rozpory s Himmlerem.“

„Vysvětlete je,“ požádal ho soudce.

„Himmler se velmi negativně, dokonce až nepřátelsky postavil ke všemu, co se týkalo mého rozvodu, takže…“

„To jsou soukromé záležitosti, více by nás nyní,“ přerušil ho soudce, „zajímaly vaše názorové shody či rozpory s říšským vůdcem SS třeba ve vztahu k židovské otázce a k postojům vůči východním národnostem.“

Obžalovaný Wolff chvíli váhal, než odpověděl: „Mohu vypovídat o Himmlerově memorandu z konce roku 1940.“

„Prosím!“

„Když jsem ten text dostal k přečtení, byl jsem jeho obsahem otřesen.“

Zmíněný dokument nesl název Memorandum o nakládání s cizími národnostmi na Východě a byl v Himmlerově sekretariátu označen datem 28. listopadu 1940. „Při nakládání s cizími národnostmi na Východě,“ uvádělo se v něm mimo jiné, „se musíme zaměřit na to, abychom uznali tolik jednotlivých národností, kolik je jen možno, a všemožně podporovali jejich rozdílnost. Tedy vedle Poláků a Židů třeba Ukrajince, Bělorusy, Goraly, Lemky a Kašuby… Obyvatelstvo na Východě rozčleníme do největšího počtu částí a skupinek. Jedině tím, že celou tuto národnostní kaši generálního gouvernementu o patnácti milionech a oněch osm milionů ve východních provinciích rozředíme, budeme schopni uskutečnit důkladné rasové roztřídění, abychom rasově hodnotnější mohli z této kaše vylovit, odvézt do Německa a tam je, půjde-li to, asimilovat.“ Vzdělání neněmeckého obyvatelstva na Východě mělo být podle Himmlerova memoranda udrženo na nejnižším stupni: „Počítání nejvýše do 500, psaní vlastního jména, výklad, že je Božím příkazem poslouchat Němce a být poctivý, pilný a hodný. Čtení nepovažuji za potřebné.“ Himmler pak tento postup označil jako nejmírnější, jestliže je metoda fyzického vyhlazení těchto osob z vnitřního přesvědčení zatím odmítána jako negermánská. Nakonec se v memorandu jednoznačně určoval i budoucí osud východního obyvatelstva: „Bude k dispozici jako pracovní lid bez jakéhokoli vlastního vedení. Při své nekulturnosti bude pod vedením německého národa povoláno spolupracovat na jeho nesmrtelných kulturních činech.“

„Vyvodil jste, pane obžalovaný, z přečtení těchto příšerných úvah, pro něž ve svém slovníku ani nemám pojmenování, nějaké závěry?“ zeptal se dr. Mannhardt.

„Jaké závěry máte na mysli?“

„Samozřejmě mám na mysli osobní závěry. Vždyť jste byl součástí mechanismu, jehož se tyto úvahy bezprostředně týkaly. A to nejen v teoretickém, ale v doslova výkonném, tedy realizačním slova smyslu.“

Karl Wolff pokrčil rameny. „Pochopte, prosím, že takto se o tom dnes hovoří velmi snadno. Tehdy ale nebylo na mně, abych o těchto věcech rozhodoval. Seznámil jsem se s oním memorandem, jako jsem se seznámil s mnoha jinými dokumenty, parafoval jsem je a poslal dále Rasově politickému úřadu NSDAP. Avšak… znovu zdůrazňuji… tyto úvahy mnou otřásly a cítil jsem se jimi ohrožen ve svém hlavním charakterovém rysu – tedy ve své rytířskosti…“

Koniec ukážky

Table of Contents

Roman Cílek: HOLOCAUST – zřetězení zla

Předmluva

Proces s Karlem Wolffem I. / Zatčení muže se skvělou pověstí

Zatčení muže se skvělou pověstí

„Jsem nevinen!“

Z císařova poručíka Himmlerovým generálem

„Můj drahý Vlčku…“

Vraždění v Minsku a vagony pro ghetto

Karl Wolff: zachránce Evropy

Defilé mužů a žen včerejška

Vykonavatelé posvátné historické nutnosti

Proces s Karlem Wolffem II. / Festival mistrné zapomnětlivosti

Proces s Karlem Wolffem III. / „Zmenšení“ o 3,1 milionu osob

Proces s Karlem Wolffem IV. / Finále