Roman Cílek, František R. Kraus

TISÍCE OBYČEJNÝCH SMRTÍ

Svědectví novináře, který viděl počátky i konce (1933–1945)

Ukážka z elektronickej knihy

Vydalo Nakladatelství P3K s. r. o. v Praze v roce 2011 jako svou 23. publikaci. Foto na obálce: František Kraus ve studiu Československého rozhlasu (asi 1946; z archivu T. Krause). Odpovědný redaktor Petr Karas. Jazyková redakce Šárka Maternová. Grafická úprava a zlom Karel Kupka. První vydání.

Kniha vychází s přispěním Nadace Židovské obce v Praze.

Aktuální informace o knihách Nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (e-mail: info@p3k.cz)

© Roman Cílek, František R. Kraus, 2011

© Nakladatelství P3K, 2011

ISBN 978-80-87186-44-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87186-45-9 (eKniha epub)

ISBN 978-80-87186-46-6 (eKniha mobi)

PŘEDMLUVA

Vzkaz na velmi vzdálenou adresu

Děkuji Ti, Františku, za krásný čas přátelství, jímž jsi mne v posledních desetiletích Tvého života obdaroval. Děkuji Ti za Tvou moudrost a za vše, čím jsi mne svou svědeckou výpovědí myšlenkově obohatil. Děkuji Ti za chvíle, kdy jsme připravovali tuto knihu pro edici Magnet pod vedením Jaromíra Hořce, jejímuž vydání zabránil v srpnu 1968 příjezd sovětských tanků, což z historického i pocitového hlediska byly zásadně jiné tanky než ty osvoboditelské, na něž jsi v roce 1945 jako vězeň nacistického koncentračního tábora toužebně čekal. I za Tebe jsem rád, že konečně dochází k vydání naší společné práce, v níž se vyprávění střídá s Tvými osobními vstupy.

Role svědka a přímého účastníka převratných, a nikoli povzbudivých dějinných událostí není snadná. Ty jsi ji zvládl.

I za to Ti je vděčný

Roman Cílek

KAPITOLA PRVNÍ

Silvestrovská noc a lednové vystřízlivění

„Náš program končí, dámy a pánové! Nyní vám mohu popřát jen jedno: výbornou náladu a příjemný tanec až do novoročního rána…“

Konferenciér zmizel a do zákulisí ho doprovázel rozdováděný potlesk. Vyhlášený berlínský noční lokál Weisse Maus – Bílá myš – byl zaplněn až do poslední židle. Vzduchem létaly konfety, ve sklenicích na stolech pěnilo šampaňské. Děvčata ze souboru Filler-Girls, která už měla za sebou kabaretní vystoupení a mohla se tedy rozejít mezi stoly, se uměla o rozptýlení hostů postarat. Začala znovu hrát hudba: tišeji, důvěrněji a pomaleji než předtím.

Sto dvacet minut uplynulo od silvestrovské půlnoci.

Rok 1932 byl již s konečnou platností pryč.

Vpravo od jevišťátka, v boxu číslo devět, se však ozýval smích jen chvílemi. Sešlo se tu několik mužů, občas zazněla anekdota, ale novináři své povolání nedokázali zapřít ani uprostřed silvestrovského třeštění. Hovor se pořád stáčel na politiku – přesněji řečeno na současnou situaci v Německu. Profesionální zájem se zkrátka nedal potlačit a všichni, kteří tu seděli, navíc věděli, nebo přinejmenším tušili, že vyhlídky do roku, jehož příchod se ve Weisse Maus oslavoval, nejsou nikterak růžové…

„Sedí tam nějací divní patroni. Asi nemají náladu,“ informovala jedna z Filler-Girls kolegyni, která projevila o box číslo devět zájem.

Uhodla.

„Určitě se tady v Německu všechno brzy rozhodne, možná během pouhých pár týdnů – ještě tedy do březnových voleb,“ rozčileně gestikuloval Heinz Proskauer, redaktor demokraticky orientovaného německého listu Berliner Tageblatt, „intrikuje se na všech stranách a pánové v hnědém si rozhodně nedají ujít nejbližší příležitost.“

„Máme se tedy na co těšit,“ mumlal si skoro sám pro sebe Richard Katz z Ullsteinovy Die Grüne Post.

To určitě, mysleli si i ostatní.

Rozmařilá silvestrovská pohoda jako kdyby se pozvolna, ale o to nenávratněji vytrácela kamsi za polstrované dveře lokálu Weisse Maus.

•

Vlastně to byla – nebo spíš měla být – jen několikadenní zimní dovolená.

Pracoval jsem v té době jako redaktor listu Prager Abendblatt, který měl své prostorově dost stísněné sídlo v Karmelitské ulici číslo 6. Tehdy, na rozhraní let 1932 a 1933, mne do Berlína pozval kamarád Kurt Gasparius, se kterým jsem se před sedmi lety zcela náhodou seznámil v pražské Staronové synagoze. Na Karlově mostě jsme si po pár hodinách procházek a zajímavého povídání o společných zájmech podali ruce na přátelství a od té doby jsme se občas navštěvovali. V roce 1930 mne Kurt v Grünewaldu, v domě svého otce, který byl majitelem továrničky na potravinářské výrobky, seznámil s doktorem Albertem Einsteinem, což byly pro mne okamžiky, na které jsem si později mnohokrát vzpomněl. O dva roky později byla sice zase řada na Kurtovi, aby se opět objevil v Čechách, ale nějak se mu to zrovna nehodilo, a tak mi dal vědět: „Přijeď ty, prosím.“

A tak jsem přijel.

Hodlal jsem navštívit v hlavním městě Německa nejen Gasparia, ale i dalšího svého kamaráda a učitele Egona Erwina Kische, předpokládal jsem také, že si spolu přednovoročně zaflámujeme. Egon byl v tomhle směru skvělý parťák, znali jsme se velice dobře, vždyť jsem u něj před časem delší dobu bydlel v pražském domě U Dvou zlatých medvídků – a byl to právě on, kdo mne na počátku dvacátých let jako osmnáctileté novinářské nemluvně přivedl do redakce Bohemie v tehdejší Liliové ulici coby stenografa a eléva-soudničkáře…

Jenže Kische jsem tentokrát v Berlíně nezastihl.

„Odjel na jakousi reportážní cestu a rozhodně se vrátí až v lednu,“ sdělila mi jeho bytná.

Takže kam se vrtnout?

Domů ke Gaspariovi se mi v poslední den roku jít nechtělo, pořádali čistě rodinnou večeři, kde bych jim nesporně překážel. A tak jsem byl nakonec rád, že se mi podařilo připojit se k partě několika známých židovských kolegů novinářů, z nichž někteří tenhle silvestrovský svátek slavili, jiní ne, což ale na věci nic neměnilo. S Heinzem Proskauerem, Richardem Katzem, Rolfem Gerstmannem a Nathanem Grünem bylo vždy příjemné i užitečné si popovídat. Vzali mne s sebou do Weisse Maus a byl jsem jim za to vděčný. Jinak by mi bylo v tomhle městě, sice křečovitě slavícím, ale také plném uniforem a napětí, notně smutno.

•

„Je nepochopitelné, jak lhostejně tady v Německu někteří Židé reagují na všechno, co se odehrává,“ diví se v boxu číslo devět už hodně rozčilený Heinz Proskauer, který býval kdysi mým spolužákem, „jako by ani nečetli Mein Kampf.“

„Snad nechtějí věřit, že by Hitler skutečně chtěl své výhrůžky splnit,“ namítám.

Přerušuje mne Nathan Grün: „Říkají si zřejmě, že zlo přejde. Přešlo přece už tolikrát. Zlo je věčné jako odvíjení lidských osudů a neměnné jako příliv a odliv. Vlny přicházejí a odcházejí… Ale takhle nejde nyní uvažovat! Dávná moudra našich předků nelze brát doslova. Teď je přece úplně jiná doba.“

„Jiná doba?“ opakuje po něm Proskauer. „To určitě – v době, kdy křižáci houfně pobíjeli Židy, vládla nevědomost. Stejný důvod mělo i to, co se Židům dělo na Východě. Ale dnes už přece nikdo nemůže s vážnou tváří tvrdit, že Židé otravují vodu ve studních nebo jsou příčinou moru. Osvícenství a nový způsob myšlení za Francouzské revoluce přece zbořil zdi ghett, samotní křesťané je rozmetali.“

„A ještě je tu něco, na co bychom neměli zapomínat,“ přidávám se k řeči trochu neuváženě, „Hitler by nejdřív musel v Německu zvítězit, aby dostal příležitost uskutečnit cokoliv z toho, o čem píše v Mein Kampf a co vykřikuje ve svých projevech…“

Větu nedokončuji.

Zdá se mi, že všichni u stolu se na mne začínají dívat jako na trochu prostomyslného mladíka, který právě přijel z venkova. Chápu, že v zemi za našimi západními hranicemi se k čemusi schyluje, znám mnoho skutečností, jež tomu nasvědčují. Vím, že v listopadových volbách nacisté ztratili dva miliony hlasů, a je tudíž logické, že pro ně nyní chtě nechtě nadešel okamžik, kdy si říkají: teď, anebo nikdy. Četl jsem o útocích proti dnešnímu kancléři von Schleicherovi, jemuž se říká „generál-politik“ a který se tak zapletl do svých věčných intrik, že z nich dnes ani sám nevidí východisko. Na vlastní oči jsem v Berlíně poznal, že hitlerovci zřejmě vsadili na politiku dvou želízek v ohni: führer a jeho nejbližší vystupují ve fracích a hovoří o legálnosti svého boje o moc a na druhé straně vysílají do ulic muže SA a SS, aby terorizovali, vyvolávali neklid, zastrašovali. To vše je mi jasné. Ale že by výsledek této zřejmě účinné strategie byl už tak hmatatelně blízko…

„Počkejte si tady v Berlíně, možná bude stačit pár týdnů, pane kolego,“ s neveselým úsměvem se ke mně obrací Rolf Gerstmann. „A pořádně se tu načichejte zdejšího větru. Tam u vás v Praze fouká od Vltavy přece jen docela jiný vzduch.“

Směji se.

A pokouším se očima si trochu zakoketovat s rusovlasou dívkou z Filler-Girls, která se očividně nudí ve vedlejším boxu. Ještě mi ani není třicet, jsem relativně mladý, všichni kolem se baví, proč bych měl zůstávat stranou. Musím se bavit! Kladu si za úkol.

Moc se mi to ale nedaří.

•

Otřásá mnou chlad, když nad ránem vycházíme z lokálu Weisse Maus. Chce se mi spát, ale už večer jsem slíbil kolegům, že je ráno doprovodím na policejní ředitelství. Potřebují pro svou redakci vědět, jak vypadalo v Berlíně loučení s dvaatřicátým rokem.

Policejní úředník pak rozčileně mává rukama.

„Pánové, právě máme za sebou nejkrvavější silvestrovskou noc, jakou jsme tady kdy prožili. Už teď jsou tu hlášení o třech mrtvých. Zraněné ani nepočítáme, součty jdou do stovek. Skoro ze všech čtvrtí města nám hlásili ozbrojené srážky. Mnohde dosáhly skutečně masového rozsahu…“

„Politické důvody?“ ptá se Proskauer.

Mluvčí městské policie ironicky povytahuje obočí: „Ale ne, pane redaktore, určitě ne, ti lidé si vyměňovali odlišné názory na počasí.“

•

Vracím se do hotelu Adlon u Braniborské brány, kde bydlívám při každé své zdejší návštěvě. Řidiči četných taxíků, kteří mne míjejí, nabízejí své služby, ale odmítám je mávnutím ruky. Jdu raději pěšky. Potřebuji se vydýchat po noci v zakouřeném prostředí. Potkávám jen velmi málo lidí: Berlín dospává.

Také hotelová hala v Adlonu je prázdná.

Starší muž v recepci mi gratuluje k vstupu do nového roku a spolu s klíčem od pokoje podává i obdélníček přelepeného papíru. Telegram od šéfredaktora z Prahy:

„DOVOLENA VAM SKONCILA – V BERLINE ZATIM ZUSTANETE – SLUZEBNI POBYT AZ DO ODVOLANI – ZALOHU NECHAM POSLAT – SLEDUJTE VSE, CO SE DEJE – INFORMACE POSILEJTE OBDEN – MEJTE OCI OTEVRENE – HANS GERHARD SCHULZ“

„Špatná zpráva, pane?“ z povinného zájmu se přiospale ptá recepční.

Krčím rameny: sám nevím.

•

Ráno mne přece jen trocho pobolívá hlava, možná bylo toho pití přece jen nadmíru, dávám si sprchu a telefonuji pro noviny. Služby fungují v Německu víc než spolehlivě: mám je tu za pět minut. Místní i zahraniční. Ty první z dnešního dne, ty druhé ze včerejška. Svět na přelomu dvou roků bilancoval minulost a odhadoval budoucnost.

Zkušený Saint-Brice, zahraničně politický komentátor pařížského listu Le Journal, s nímž jsem se občas setkával při návštěvách Francie a Švýcarska, píše, že Německu byly v loňském roce zejména ze strany Francie učiněny značné ústupky, což však vedlo Berlín jen k tomu, aby uplatňoval další a další požadavky. Také v Temps se domnívají, že rok 1932 přinesl evropskému kontinentu mnoho starostí, politická bilance je jen v málokterých oblastech pozitivní a nikdo tedy vlastně nemusí litovat toho, že je tento rok již za námi. Tón anglických novin vyzníval podobně. Státníci se ve svých prohlášeních nutili do chtěného optimismu, komentátoři jsou pesimističtější.

Ústředním tématem je zklamání a strach z toho, co přijde.

A Německo, právě a znovu opět Německo, stojí ve středu těchto obav…

•

Hotel Adlon po několika dnech opouštím.

Nechci zatěžovat rozpočet našeho listu třiceti markami denně za jednolůžkový pokoj – a mám tu jinou možnost: kolega Heinz Proskauer mne zve, abych bydlel u něho. Takovou nabídku nelze dost dobře odmítnout. Nejen z úsporných důvodů, ale i proto, že od jeho četných přátel, kteří k němu často chodí, se mohu mnohé dozvědět.

Zimní měsíc, který prožívám v Proskauerově bytě na Spandaustrasse v Charlottenburgu, přímo proti královskému zámku, mi potom utíká rychleji než kterýkoliv jiný čas v mém životě. Události se hrnou jedna za druhou. Častokrát si při nich vzpomínám na ona předvídavá slova, která jsem od svých kamarádů vyslechl v průběhu silvestrovské noci ve Weisse Maus.

Tehdy jsem je bral trochu s rezervou.

Nyní už ne…

A obdivuji i žurnalistický čich mého šéfa Schulze, který mne záměrně ponechal v Německu. Můj zápisník se plní stručnými poznámkami o situaci.

„5. leden 1933: Mezi novináři se nemluví o ničem jiném než o zprávách, že včera došlo k tajné schůzce Hitlera a bývalého kancléře von Papena v bytě barona Schrödera v Kolíně nad Rýnem. Lze zatím těžko posoudit, oč při jednání šlo. Rozhodně o nic dobrého.“

„10. leden 1933: Říšský kancléř Schleicher se nachází v neobyčejně těžké situaci. Politické zákulisní machinace jsou nepřehledné a kancléř zřejmě ani sám dost dobře neví, kdo všechno je při něm a kdo proti němu. Intrikuje se na všech stranách. Prezident Hindenburg je už zřejmě zcela senilní a záleží na tom, která skupina osob na něho získá větší vliv. Nacisté mají asi nyní svůj taktický plán zcela jednoznačný: dostat se co nejdříve k moci!“

•

Třicátý leden 1933.

„Vše je hotové, pánové,“ sděluje s úsměvem šéf tiskové služby. „Máme nové Německo! Bez Židů, bez komunistů, bez socanů! Náš den přišel!“

Přítomní novináři na sebe mlčky hledí. Takhle tedy bude vypadat nová německá tisková agentura, jejíž vstupní dveře ještě stále zdobí důvěryhodné označení Wolffsches Nachrichtenbureau (brzy již Deutsches Nachrichtenbüro)?

Změnám nelze uniknut doslova na každém kroku.

Na rohu u Lindengasse nám jednonohý válečný invalida s nadšením v očích přidává ke dvěma krabičkám cigaret i politické kázání: „Národní převrat, pánové! Adolf Hitler říšským kancléřem! Je to něco obrovského, elementárního, nadosobního, prusky řízný zápal – skoro jako nástup v roce 1914, kdy jsem já rukoval! Ano, my němečtí snílkové jsme se konečně pozvedli. Tiše. S imponující samozřejmostí dnes otevíráme cestu budoucnosti.“

Beze slov opouštíme trafiku.

Kam ale utéci…?

Všude po ulicích, ale hlavně v okolí Alexanderplatzu, pochodují silné oddíly těchto německých snílků a s imponující samozřejmostí zpívají „Wenn die Judenblut vom Messer spritzt…“. Kam jít? Do vinárny Kempinského, kde se kromě jiných hostů obvykle scházeli i židovští kumštýři a novináři, vtrhla již před dvěma dny bojůvka SA a se skutečně pruským zápalem seřezala každého, kdo podle jejich letmého rasového posouzení nevyhlížel dostatečně árijsky. Důsledky tohoto tlaku jsou vidět i jinde: v Meinekestrasse se tlačí lidé před cestovní kanceláří Palestina Orient Lloyd. Všude se pohybují hlídky schutzpolizei, do služby vyjeli i strážníci na koních. Rozhlasové tlampače se starají, aby povzbudily k nadšení i ty, kteří o to nestojí…

Třeštění dosahuje vrcholu v pozdním odpoledni.

Již od čtvrté či páté hodiny, kdy se rozsvítily pouliční lucerny, se na Unter den Linden, ale i na Friedrichstrasse a v Neu Köllnu a v Moabitu a leckde jinde dávají do pochodu silné oddíly SA. Triumfující i výhružně vyznívající pochod s pochodněmi v rukou. Břeskně se do mrazivého větru rozléhají staré vojenské písně. Na mnoha místech se řeční. Smysl každého jednoho z těchto z proslovů je jasný:

„Jsme u moci a moc si dokážeme udržet!“

Berlínem zní jásot a plamenné proslovy.

Ti, kteří nejásají, jsou ohromeni, i když se tento vývoj v jistém slova smyslu dal předvídat. V Die Volksstimme píší: „Neslýchané se stalo skutečností. Člověk, který po tolik let budoval svou politickou kariéru hanobením republiky a jejích vedoucích činitelů, byl nyní jmenován říšským kancléřem této republiky.“ Je tomu tak. Oslavy a strach. A propagandistická kouzlení mužů Josepha Goebbelse, kteří patří nyní k nejzaměstnanějším lidem. Hlasatelé rozhlasových stanic posílají éterem do světa zprávu o tom, že prezident Hindenburg schválil Hitlerovu vládní listinu, v níž je kromě něho ještě několik dalších nacistů, což prý bylo přijato nezměrným jásotem téměř celého německého národa.

Skutečně téměř celého?

Pokud se toto tvrzení třeba jen trochu přibližuje k pravdě, pak je opravdu čeho se bát.

•

František Kraus odjel z Německa hned následujícího dne. Na druhé straně hranic teď mohl být užitečnější, zatímco v městě u Sprévy by mohl jenom bezmocně skřípat zuby. Na hranicích se již konaly zostřené kontroly, ale když Kraus spatřil ve svém kupé prvního českého celníka, byl by mu ze všeho nejraději stiskl ruku.

Rovnou z nádraží telefonoval šéfovi do redakce:

„Za půl hodiny jsem tam! Myslím, že můžeme zpracovat velký materiál.“

Pár hodin poté zaklepal na dveře redakční kanceláře Heinz Proskauer, který odjel z Berlína „domů do Prahy“, kde prožil mládí a měl zde babičku. Nepotřeboval peníze, měl kde bydlet, ale byl v něm pocit roztrpčení, toužil po útěše a rychle Krause objal.

„Do redakce nám vrazila bojůvka SA a rozmlátili všechno na padrť. Jeden z nich mi jen tak zničeho nic plivl do tváře,“ vyprávěl pohnutě. „A právě tohle, to plivnutí, bylo pro mne posledním podnětem k okamžitému rozhodnutí. Chci pryč! Nechal jsem tam svůj byt, celý svůj žurnalistický archiv – a hleděl jsem včas zmizet. Ale co ti, kterým se to nepovedlo? A kteří nemají kam jít?“

Byl ještě celý plný dojmů, chrlil svoje bolesti, byl zaujat svou vlastní strázní i neštěstím, jež postihlo jeho zem. A měl v osobním i neosobním smyslu pravdu. Přijdou jiní, budou utíkat Židé, antifašisté, Československo se v mnoha případech stane jejich první zastávkou a možná i střediskem, odkud budou moci něco podniknout proti Hitlerovi.

Bylo třeba se připravit: kvůli nim i kvůli nám.

KAPITOLA DRUHÁ

Pohyb po nakloněné rovině

Polovina roku 1936.

V Evropě se čím dál hůř dýchalo, Italové se už před časem po brutálním vpádu stáli pány Habeše, čekal se výbuch ve Španělsku, které se podobalo přetlakovanému kotli, v Německu se rozrůstal počet koncentračních táborů, Hitler hovořil o „třetí říši“ a jeho italský kolega Mussolini o návratu k ideji římského impéria. Svět tušil nebezpečí, ale jako by se mu nedokázal bránit. Od ledna 1933, kdy jsem na vlastní oči viděl v Berlíně Hitlerův nástup k moci, ubíhaly týdny, měsíce a roky, válka širších rozměrů byla ještě daleko, ale mír už neměl podobu mnohobarevné duhy naděje. V té době – přesněji: v prvních dnech července roku 1936 – prošla světovým tiskem zpráva o dramatické události, která se světu ohlásila jedním jediným výstřelem z malé, na pohled téměř dámsky vyhlížející pistole.

•

Třetího července 1936 mám výjimečně volno.

Neobvyklý požitek: moci na okamžik opustit věčný kolotoč žurnalistické profese, posadit se do křesla, zapálit si dýmku a v klidu si přečíst několik stránek dlouho odkládané knížky. Za zády mi hlasatel rakouského rozhlasu tiše odříkává zprávy, poslouchám ho jen na půl ucha, většinu z toho, co říká, buďto již vím, anebo mne to zase tolik nezaujalo.

Ale pak…

Pak v jedné z vět zaslechnu jméno, které znám: „Doklady, nalezené u tohoto těžce postřeleného muže, zní na jméno Stefan Lux. Údajně byl fotoreportérem a spolupracovníkem listu Prager Presse. V rubrice posledního bydliště jsou uvedeny Teplice v Československu.“

Stefan Lux…?

Rázem bylo po odpočinku. O půl hodiny později jsem už seděl v redakci u stolu a z dílčích zpráv, jež se mi podařilo různými cestami sehnat, jsem sestavoval obraz pochmurné události.

Ano, nemýlil jsem se, znal jsem muže, jehož čin komentovaly té noci téměř všechny rozhlasové stanice v evropském éteru. Už před lety jsme se často setkávali nejen v Německu, ale i během mého služebního pobytu ve Švýcarsku, kam také Stefan Lux jezdíval. Po 30. lednu 1933, kdy se v Německu nacisté dostali k moci a Hitler pozdravil pochodňový průvod svých přívrženců z okna paláce říšských kancléřů na Wilhelmstrasse, Stefan Německo opustil, stal se emigrantem, štvancem. Utekl k nám, do Československa. Usadil se v Teplicích, později bydlel nějaký čas také na Slovensku, odkud rodově pocházel. Ani tehdy se nepřetrhlo naše pouto: vídali jsme se dokonce ještě častěji, v Praze, v Teplicích a jednou také v Bratislavě. Stefan se příležitostně věnoval novinařině, fotografoval a pokoušel se – musím ovšem dodat, že s nepříliš velkým úspěchem – psát i knihy a divadelní hry.

Do doby, v níž žil, se Stefan ani trochu nehodil.

Byl to značně neprůbojný člověk, v podstatě přecitlivělý samotář se zranitelnou, téměř až bolestínskou povahou. Až jsem se divil, jak si mne Lux, o hodně starší a zcela jiný, oblíbil a svěřoval se mi se svými starostmi a názory. Stefana strašlivě zraňovalo vše, co se dělo. Při pouhé zmínce o německých koncentračních táborech vždy skoro plakal…

V létě pětatřicátého roku mi ukazoval malý browning.

„Nemám rád zbraně,“ řekl. „Ale možná budu tuhle věcičku přece jen potřebovat.“

„K čemu?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Tak nebo onak. K obraně, či…“ Větu nedokončil, ale dodal: „Dostal jsem zprávu, že i já jsem byl vyhlédnut za oběť fémových vrahů.“

Napadlo mne tehdy, že možná přece jen trochu přehání. Kdo by se mu však divil po zkušenostech, které už jsme v Československu za poslední dobu získali. Po výstřelech, které z rukou najatých vrahů padly koncem srpna 1933 u zadního traktu vily Edelweiss v Mariánských Lázních a zákeřně zabily židovského emigranta profesora Theodora Lessinga? A po výstřelech, které z rukou vražedného komanda padly v lednu 1935 v malém hotýlku Záhoří u Štěchovic a stejně zákeřně připravily o život emigranta inženýra Rudolfa Formise, jehož tajná protinacistická vysílačka, umístěná přímo v tomto hotelu, hitlerovcům překážela?

Tehdy před rokem – při rozhovoru nad tím malým browningem – jsem Luxovi položil přímou otázku: „Kdo by mohl mít zájem na tvé smrti?“

A Lux odpověděl stejně přímou, byť ve srovnání s těmi osobnostmi možná přece jen trochu nadnesenou větou: „A kdo asi tak mohl mít zájem na smrti Lessinga a Formise?“

Nepatřil do rodu okázalých hrdinů: bál se.

Ale chtěl se i bránit.

Nakonec však přece jen použil své zbraně poněkud jinak. Právě onoho 3. července šestatřicátého roku…

•

V dopoledních hodinách onoho dne probíhal v ženevské zasedací síni Společnosti národů, předchůdkyni dnešní Organizace spojených národů, běžný program pravidelného shromáždění. Jednalo se mimo jiné o důsledcích italského útoku na Habeš. Stále znovu, dokola, velkými slovy – ale bezúčelně. Hodiny na chodbě budovy ukazovaly 11.30. Tlumočníci překládali právě do angličtiny řeč španělského ministra zahraničí, reprezentanta vlády země, jíž jen o patnáct dnů později vpadne do zad fašistické povstání, podporované z Itálie a Německa. V tom okamžiku na tribuně spolupracovníků delegací a žurnalistů nečekaně vstal starší muž, zvedl revolver a otočil jeho hlaveň proti sobě. Ti, kteří seděli poblíž, zaslechli i výkřik:

„Toto je můj poslední čin!“

Výstřel.

Zasedací síň se rozhlučela, zavládl zmatek, delegáti vstávali ze svých míst. Teprve po chvíli se předsedovi van Zeelandovi podařilo účastníky shromáždění natolik zklidnit, aby se mohlo pokračovat v jednání. Neznámého muže okamžitě převezli do ženevské kantonální nemocnice. Žil. Šéf kliniky však nakonec po podrobné prohlídce a stanovení diagnózy nedoporučil operaci.

„Střela zasáhla srdeční krajinu,“ řekl novinářům. „Smrt je tak či onak otázkou několika hodin.“

Měl pravdu: přes veškerou péči zemřel zraněný téhož dne ve 21.10 hodin. Ženevská policie, která Luxovu demonstrativní sebevraždu vyšetřovala, našla čtyři dopisy na rozloučenou, které měl Stefan Lux v kapse obleku: adresoval je generálnímu tajemníkovi Společnosti národů Avenolovi, anglickému státníkovi Anthony Edenovi, britskému králi Eduardu VIII. a listu Manchester Guardian. Psal v nich o tom, že svým činem chtěl varovat Evropu před hnědým nebezpečím a upozornit na teror v Německu.

Podařilo se mu to jenom zčásti.

Na nějakou dobu výstřel v Ženevě skutečně připoutal zájem veřejnosti. Pak však Luxovo jméno ze stránek novin a z úst rozhlasových hlasatelů zmizelo. Přišly další dramatické události: občanská válka ve Španělsku a tamní německo-italská agrese… Františku Krausovi často později – pod vlivem všeho, co přišlo – vytanuly na mysli věty, které mu Lux řekl v pětatřicátém roce v Praze, když ho navštívil cestou z Teplic do slovenských Malacek:

„Chtěl bych něco udělat. Něco proti tomu všemu. Ale nevím co. Nic kloudného mne nenapadá. Jen samé nesmysly.“

Jeden z těch údajných nesmyslů pak provedl.

Výstřel v Ženevě vyšel naprázdno: jeden lidský život už tehdy vážil velmi málo. Takto zbytečně, skoro zbytečně, zemřel Stefan Lux. Jeden z těch, jemuž po útěku z rodné země poskytlo nový domov Československo. Výstřel, který ukončil jeho život, byl příliš osamocený, než aby přehlušil vřavu světa, chystajícího se na válku, v níž padnou stamiliony jiných výstřelů.

•

Uplynulo tři čtvrtě roku.

Na řadě byl další bod předválečného pohybu po nakloněné rovině: jmenoval se Sudety.

Z velkého otevřeného okna na chodbě budovy pražského Rudolfina, kde tehdy sídlil československý parlament, je nádherný výhled na Vltavu a imponující siluetu Hradčan. Slunný dubnový den roku 1937. Stojím u toho okna, kochám se pohledem, od něhož není snadné se odvrátit. Současně však vím, že pár desítek metrů ode mne se odehrává něco, co bude mít nedozírné následky. Zavírám okno a vracím se kolem poslaneckých klubů a místností stenografů k zasedací síni. Všude kolem mne, v tom, jak spolu lidé mluví, v nervózním pobíhání novinářů, pociťuji podivně strašné napětí.

Dole v sále to již začíná naplno.

Henleinovský poslanec Ernst Kundt přednáší útočný návrh zákona k vyřešení národnostní otázky. Počítá se v něm se silnou autonomií Němců v naší zemi – a poslanci Sudetoněmecké strany jako doprovodný chór hned poté hlasitě zpívají jednu ze svých bojových písní. Jan Malypetr z předsednické tribuny žádá o klid a zvoní svým zvonkem…

Marně.

Známý „Pultdeckelkonzert“ henleinovských zastupitelů se nedá utišit.

Běžím dolů po schodech k telefonním budkám, abych podal zprávu své redakci. Všechny telefony jsou obsazeny, jen u jedné z budek vidím pootevřené dveře. Ale ani tady není volno. Stojí tam se sluchátkem v ruce Karl – pražský německý novinář, se kterým jsem vždycky dobře vycházel, zdál se být alespoň do určité míry demokraticky založen, psával prostě tak, že to nikoho nepobuřovalo. Nyní jako bych ho skoro ani nepoznával.

Otáčí se ke mně a volá: „Kolegáčku! Všechno je teďka už jinak a brzy to začne doopravdy! Příští neděli bude Henlein mluvit v Praze. Představte si – poprvé zcela oficiálně v Praze na Příkopech, v německém Casinu. Zvu vás: přijďte si ho poslechnout!“

•

Samozřejmě tam jdu.

Henleinovská Pražská neděle, jak svou akci nazvali, se v centru Prahy připravovala s ohromným propagačním úsilím. Do nedávno nákladně přestavěného a moderně zařízeného Casina Na Příkopech 22 – dnešní Slovanský dům – jako kdyby se té dubnové neděle roku 1937 s křikem, smíchem a politickými hesly přestěhovaly celé pohraniční hory, tamní vesnice, městečka i města. Poslanci, senátoři, úředníci, průmyslníci, dělníci, obchodníci a rolníci ze Sudet zaplavují všechny chodby, sály a salonky Německého domu. I venku na ulicích je rušno: tam zůstávají ti, jimž se přes všechnu snahu nepodařilo obstarat si vstupenku.

Opravdu není snadné dostat se dovnitř.

Dva pořadatelé mne dost neurvale zastavují hned venku na chodníku. Nelíbí se mi to a rozhlížím se kolem. Policie nikde: snad dnes dostala jednodenní dovolenou. Nechce se mi to ale teď vzdát. Nemám sice vstupenku, pomáhám si však novinářským průkazem. Po chvíli dohadování mne ti dva mužští pouštějí dovnitř s tím, že další kontrola se nachází u velkého sálu v prvním patře. Jdu nahoru po schodech, lemovaných hrozivě mlčenlivým špalírem v pozoru stojících příslušníků stranické ochranky. Říkají jim Saalschutz. Dobře se poučili tito vysocí, urostlí Sudeťáci ze svých německých vzorů: bílé košile, černé rajtky a naleštěné tmavé holínky.

Henleinovská SA, říkám si v duchu.

A nikde široko daleko ani jediný český policista.

U dveří do hlavního sálu je ohromná tlačenice. Pečlivě, přepečlivě tu ještě jednou kontrolují vstupenky, zatímco můj novinářský průkaz neberou na vědomí a dávají najevo, že o nezvanou žurnalistickou přítomnost nestojí. Vypadá to zle, ale nakonec vše dopadá lépe, než jsem čekal. Mezi těmi, kteří postávají v blízkosti dveří, vidím svého německého kolegu Karla.

Rozhoduji se pro drzost. „Pozval jste mě, přišel jsem – a tady tihle mi brání v práci,“ volám na něj.

Karl se té situaci pobaveně usmívá a obrací se na jednoho z uniformovaných hlídačů. „Pusťte ho dovnitř, je to opravdu žurnalista! Možná že nás nemá rád, ale ať na vlastní oči vidí, jak už jsme silní.“

Jsem tedy uvnitř.

Uši mi zaléhají hlukem. Všude jsou bílé a modré závěsy, girlandy, iniciály SDP, hesla a požadavky. Hlavně požadavky: „Žádáme, žádáme, žádáme!“ Na pódiu zeleň a v jeho pozadí čtyřicet sudetských esamanů, ruce na zadní části těla. A támhle… ano, až úplně vpravo za malým stolečkem na jevišti sedí skoro přehlédnutelný pražský policejní důstojník. Krátkozrace se dívá do lejster, která má před sebou. Tváří se, jako by spokojeně četl své ranní noviny a ani pořádně nevnímal, co se děje kolem něho…

V deset hodin se objevuje Konrad Henlein.

Má na sobě šedý oblek a na očích staromódní brejličky: vypadá v této chvíli jako venkovský kaplan, přicházející ke kázání. Sudetoněmecká SA zvedá ruce k nacistickému pozdravu. Henlein odpovídá vztyčenou pravicí. Stalo se tak v Praze poprvé docela oficiálně, až dosud byl navenek dodržován zákaz tohoto pozdravu.

Dívám se po policejním úředníkovi.

Nic – jako by nechtěl nic vidět a ještě hlouběji se noří do svých papírů.

Za předsednický stůl nahoře na jevišti zasedá jednooký karlovarský K. H. Frank, dále předáci a poslanci Sudetoněmecké strany, Brandner, May, Rümmler, Zippelius, Kundt, Köllner, Sebekowsky, Sander, … Henlein přistupuje k řečnickému pultu. Sálem burácí potlesk a volání: „Heil!“ Henlein čeká a pak začíná mluvit. Oslovuje přítomné docela tak, jak to činí jeho šéf v „třetí říši“: „Soukmenovci! Němečtí mužové a ženy!“ Jeho projev překonává co do nezakrývanosti požadavků všechny meze. Přicházejí mi na mysl slova, která mi německý kolega Karl řekl před několika dny u telefonní budky v budově parlamentu:

„Brzy to začne doopravdy!“

Zdá se, že je tomu skutečně tak.

„Přináším,“ křičí Henlein, „vám všem pozdravy našich sudetoněmeckých žup, věrné německé pozdravy sudetských bratří a sester, kteří hledají cestu zpět ke staré mateřské domovině a kteří ji také brzy, vskutku co nejdříve, najdou!“

Na poslední slovo klade důraz.

Sál to chápe a přerušuje jeho vystoupení potleskem.

„Chceme samosprávu,“ pokračuje Henlein, „chceme obnovení národnostního práva. Již v rámci chystané slavnosti Němců ve Vrchlabí hodláme oslavit splnění všech našich požadavků. Nelze nám jakkoli bránit v naší nepotlačitelné touze…“

To je již přespříliš!

Cítím, že rudnu v obličeji a srdce mi prudce tluče. Jak je možné, že policejní úředník mlčí?! Povolují mi nervy, prodírám se k pódiu a volám na policistu: „Pane komisaři! Pane komisaři, toto je protizákonné! Musíte zasáhnout… Jsme přece v Praze… Zakročte!“

Má slova zanikají v hluku a policejní důstojník je buďto neslyší, anebo – to spíš – nechce slyšet. Zato je však až moc dobře vnímá nedaleká skupina ordnerů a okamžitě ke mně přiskakuje.

„Půjdete ven!“ křičí na mne a smýkají mnou ke stěně.

Bráním se, ale rvačkami vycvičených rukou, které se proti mně sápou, je na mne příliš mnoho. Daří se jim odvléci mne do přilehlé místnosti, kde jsou elektrické hodiny a zesilovače.

Protestuji a odvolávám se na žurnalistická práva.

Hned poté mi úder gumovým obuškem do temene hlavy vyráží z úst další slova.

Koniec ukážky

Table of Contents

Roman Cílek, František R. Kraus: Tisíce obyčejných smrtí

Vzkaz na velmi vzdálenou adresu (předmluva)

Silvestrovská noc a lednové vystřízlivění

Pohyb po nakloněné rovině