RUDOLF RODEN

Život v napětí a míru

Ukážka z elektronickej knihy

Vydalo Nakladatelství P3K v Praze v roce 2007.

První vydání.

Redakce a jazyková úprava Kateřina Dejmalová.

Layout, zlom Karel Kupka.

© Rudolf Roden, 2007

© Nakladatelství P3K, 2007, 2011

ISBN 978-80-903584-5-4 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87186-26-8 (epub)

ISBN 978-80-87186-29-9 (mobi)

Aktuální informace o knihách nakladatelství P3K

najdete na stránce www.p3k.cz (e-mail: info@p3k.cz).

ČEKÁM

Čekání je zvláštní pocit. Často vzbuzuje nechuť, odpor, ale i naději. Jsou to asi stále zbytky kojenecké nedočkavosti: „Tak co je? Kde je ten prs, nebo když to musí být, flaška?“ Porodil jsem za své všeobecné praxe stovky dětí a stále si nejsem jist, že ti předporozenci na to až tak čekali. Radostné očekávání se týkalo rodičů, hlavně matky, že má to čekání za sebou.

Zasvěcené hlavy tvrdí, že se mimino cpe ven samo, ale já to považuji za pustou teorii.

Mně spíš připadalo, že když se tu konečně ocitlo, bylo to sakramentské překvapení.

„Co je? Kde to jsem? To jsem nečekalo!“ Z toho se vzpamatováváme celý život a často bychom se rádi do matky aspoň symbolicky vrátili.

Čekáme a bojíme se. Tenhle pocit v nás zůstane zakořeněný, protože od dětství jsme na něco čekali: vůbec ne vždycky dobroty, ale co se stane, když mám zase plné gatě a mokré prostěradlo. Moje matka nebyla vůbec přísná a já zase nebyl takový spratek. Každoročně se se mnou vypravila na Karlák do proutkařského obchodu pana Kozy, kde jsme ceremoniálně vybrali novou rákosku – ta stará, co jsme měli doma, už asi zpuchřela. Abych věděl, co mě čeká, kdyby… Vážně si nepamatuji, že by ji kdy použila. Paměť ale bývá krátká a selektivní. Bylo mi tak kolem šesti.

Jistě jste se už ptali sami sebe: Proč tu trčím jako vůl a čekám? Čekat se musíme naučit. Většina z nás není vůbec trpělivá, proto za tím musí něco vězet. Čekání není nic příjemného a valnou většinou je spojeno s pocity promrhaného času, ztrátou trpělivosti, dobré vůle a důstojnosti. Proč tu vlastně ještě čekám? Na tohle stvoření, které mi dalo už tolikrát zabrat? Čekám a snažím se překonat svoji nedočkavost. A bojím se, co se stane, když nepřijde.

Byli jsme banda malých kluků a prováděli jsme v rámci své neomezené fantazie někdy nehorázné syčárny. Pak jsme jako indiáni při potlachu seděli, dívali se na to, co jsme vyvedli, a báli se. Čekali jsme, co se stane: tohle neprojde. Ale jako malý dav jsme už plánovali, co bude to příští, co to unese – o následcích jsme nepřemýšleli.

Pod českou dětskou nemocnicí, tehdy Na Šancích, byla kolem Botiče vyprahlá suchá tráva. Stačilo škrtnout sirkou a byl to neuvěřitelný pohled. A hned nám došlo: co jsme to vymňoukli? Snažili jsme se to nějak ze všech dostupných stran uhasit, ale nešlo to.

Tak jsme seděli v klubíčku, děsně se báli a čekali. Přijeli hasiči z Prahy, Nuslí a Vršovic a my jim opravdu pomáhali hasit. To nás spasilo, jednak jsme nedostali na prdel, což jsme samozřejmě čekali, a jednak nás nikdo nenahlásil ve škole, což jsme čekali také.

Bylo mi necelých šestnáct, když jsem se, už přesně nevím jak, seznámil s Dunkou – hezkým, dlouhonohým děvčetem s velikanánskýma modrýma očima.

Bylo to už za Hitlera a já patřil k nevyvolené rase, a aby nenastaly žádné zbytečné komplikace, dávali jsme si rande na Vyšehradě, u velikánů. Vlastně i z bezpečnostních důvodů vzhledem k různým, vůči mně omezovacím nařízením.

Snad právě tohle ji přitahovalo. Pochybuji, že by to už tehdy byl můj genius, a do krásy jsem teprve dorůstal. Dunka bydlela až někde u Loun a jezdila za mnou vlakem a elektrikou. Trpělivě, někdy i pár hodin na mě čekala, protože její spojení nebylo vždycky pravidelné. Nevadilo jí, že jsem o půl hlavy menší. Drželi jsem se za ruce, ona šla po ulici a já po chodníku, a tak se to vyrovnalo. Smáli jsem se sami sobě, tím ještě nějak volným smíchem a proslulí velikáni nám jistě přitakávali. Když jsme se viděli naposledy, Dunka mi řekla: „Čekám. Na tebe. Až tohle peklo jednou přejde.“

Pár měsíců poté, co jsme se vrátili s Evou z lágrů, jsme šli na čaj o páté tancovat do kavárny Vltava. Tam jsem potkal Dunku. Po těch šesti letech jsme prohodili pár vlídných slov. Byla vdaná, nevím, jak šťastně, a měla dvě děti.

Čekám: netrpělivě. Protože už vím, že tihle matematičtí nebo fyzičtí moulové, od kterých by jeden čekal superpřesnost, ji v sobě nemají. Asi právě proto šli do exaktních oborů, aby se pro ně tu nedůležitou uvolněnost odnaučili.

Počkej a rozmysli si to, pořádně!

Asi tak jako čerstvě promovaní doktoři, kteří se hned specializují v psychiatrii, protože si myslí, že se tím nějaké své duševní úchylky zbaví. Jsou to lidé, kteří ať dělají, co dělají, vždycky si najdou nějakou záminku, aby přišli pozdě. Není to prostě v nich. Svět, snad tím míní ty ostatní, počká.

Čeká už miliony let. Taky možná, že dosud na ně vždycky čekali a počkali a jenom párkrát z toho byl malér. Jen tak tak jsem vyhnul starému Freudovi, který by to bez zábran vysvětlil souloží, a to už v době, kdy lidé ze sebe nebyli schopni ani vymáčknout ponětí o sexu.

Oproti těmto vědcům jsem já zbytečně fanoušek času. Právě jsme byli k jedněm z nich pozváni na večeři. Na půl osmou večer, což je i vzhledem k mému návyku časně vstávat pro můj nejspíš nearistokratický, ale hladový žaludek zátěž sama o sobě. Naivně si říkám, že půl osmé je půl osmé. Nepochopil jsem nebo jsem nechtěl vnímat, že v takových případech je tak půlhodinka něco jako akademická čtvrthodinka, tedy čas, aby se studenti a profesoři dostali z budovy do budovy.

Čekáme a já ještě jednou zvoním. Udýchaná paní domu nám přišla otevřít. Ve spodním prádle: konečně jsem její lékař a nic mě nemá překvapit.

„Ježíš – vy už jste tady? Já vás opravdu ještě nečekala!“

Zkrátka čekání se člověk musí naučit: dochvilnost se pak snad dostaví, když jsme už získali nějakou zkušenost, jak překonat nedočkavost a očekávání.

Nenamáhejte se vykládat, že přesnost je vlastností králů. Ti nechávali své podřízené – co už jsou oni, ti mnou uvolnění chuligáni – čekat.

Nečekej zázraky, přesnost, dochvilnost, dokonalost a moc a moc jiného. Věř, těš se a netřes se strachy, co bude příště. Počkej a snad se dočkáš. Není to vždycky snadné.

Čekáme.

Na signál, který má přijít z mužského lágru. Je nás jenom několik, máme rozdělené funkce a musíme nějak strhnout zbytek ostatních. Máme jenom pár revolverů a tři pušky, propašované z tábora, ironicky nazývaného „Kanada“, kde se třídily věci z přijíždějících transportů.

Napřed zastřelíme hlídky na strážních věžích kolem lágru, které jsou už trochu podřezané a připravené ke svalení, zapálíme současně všechny dřevěné bloky – na to máme kyblíky s benzínem už připravené, a za úporného řevu vyrazíme.

Budeme střílet do – jak doufáme – překvapených esesáků, vezmeme si jejich zbraně a poženeme se ven. Kolik z nás to vůbec přežije, je nám jedno. Každopádně víc, než když budeme čekat, až nás všechny pošlou do plynu.

Čekáme.

Zachovat se Denisovi bylo něco. Byl to můj narcisistický profesor neurologie na kanadské univerzitě. Domáhal se perfektnosti. Lidé jako on většinou vytáčejí nejenom okolí, ale i sebe. Takže člověk neví, co čekat.

Denis byl světová autorita na epilepsii – padoucnici. Při závěrečné zkoušce, která patřila k důležité části zkoušky z celé interní medicíny, nám rozdal zkušební sešitky a měl k nám krátkou řeč:

„Popište epileptický záchvat co nejvýstižněji a k věci. Čím to bude rozsáhlejší, tím horší. Nebudu číst nic nad deset stránek!“

Já jsem se učil tak, že jsem prošel danou látku, pak jsem ji zhustil a snažil jsem se z toho udělat buď výraz nebo nějaké heslo z počátečních písmen. Pro žádaný úkol to znělo takto (anglicky se to dokonce rýmuje):

The aura, the cry,

the faint, the fit,

the tonus, the clonus,

the piss and the shit.

Volně překládám:

Předtucha, výkřik,

mdloba, záchvat,

ztuhlost, křeče v rytmu,

chcanky a sračky.

Trvalo mi asi pět minut, než jsem to napsal, došel ke katedře, položil to před Denise a vyšel na chodbu. Přešlapuji sem tam a čekám. V té době jsem ještě kouřil – zapálil jsem si tedy cigaretu a čekám. Doufám, že jsem to tím přisprostlým závěrem a vůbec stručností nezkazil.

Pár minut nato Denis vyrazil ze zkušebny, kde nechal nehlídanou třídu. Doslova mě objal: „Geniální, naprosto geniální!“

Denis můj výplod publikoval pod mým jménem v neurologickém časopise.

Čekám.

Trpělivě a nevadí mi to, naopak je to úchvatný pocit. Nevím, zda mi to dala matka příroda do vínku, nebo zda jsem se čekat naučil. Čekám, až ucítím takové to chvění a zvýšené tempo dýchání i pohybu. Pevné objetí a slabounký vzdech. Současně mi někdy procházejí hlavou absurdní, nepropojené myšlenky. Všechno je v téhle situaci přípustné. Konečně, už, teď, protáhnout to co nejdéle, dočkat se a ocitnout se spolu v Nirváně…

Stalo se vám, že jste měli plně naložený vozík s nákupem v nějaké velké samoobsluze a najednou před vámi fronta u pokladny až za roh? Čekat? Co vás napadá. Na to jsem už moc starý. Klidně od toho odejdu – oni si to sami roztřídí.

Držím už kliku na odchodu. To jste jistě také zažili. Jedno z mých dětí nebo ta moje najednou začne něco hledat nebo potřebovat. Připadá mi trochu jako nějaké zvířátko, které začne pobíhat dokola a vrtět se, než se uloží.

„No, co hledám: šátek, rukavice, ten malý deštník. No a co – chci si ještě dát rouge! Musím se ještě vyčůrat! Musím ti všechno hlásit?“

Tak čekám.

Někdy, když si výjimečně přečtu, co jsem zrovna dopsal, mám pocit, že jsem popsal takové sladkokyselé, snad životní okurky. Veliké tak akorát do pusy, které selka na trhu vytáhla, jak byly naložené, přímo ze sudu. Tady nejsou k dostání. Jenom takové jejich parodie ve skleněných nádobách. Ale to není ono. Snad mi také to polotrpké vyprávění projde.

Čekám.

ILSA

„Stačila jsem doběhnout do sklepa. Snad mě v tom šeru mezi haldama zřícenin neviděli. Chvíli trvalo, než jsem se rozkoukala. Trochu světla prolínalo shora po straně mezi mřížkama a já začala rozpoznávat vyděšené obličeje Ómy, matky a Johana.“

Ilsa, která se dosud trochu rytmicky vrtěla na gauči, ztichla. Uběhlo jen půl hodiny naší schůzky a já pochopitelně čekám. S analýzou jsme začali před dvěma měsíci a od předposledního setkání je Ilsa v úporných vzpomínkách. Píše se rok 1975.

Dovedu si časově přesně umístit její situaci. Německo se svíjelo ve smrtelných křečích. Kdo také jiný, tak sebejistý jako šílenec – ať je pro to jakékoliv vysvětlení – by si troufal opakovat zničující válku proti všem po pouhých dvaceti letech?

Někdy to trvá léta, než ze sebe, často náhodně při nějakém přeřeknutí, pacient vyklopí něco, co buď vědomě nebo spíš podvědomě utajoval nebo co mu do té doby nedošlo.

Význam takové asociace je vlastně dvousečný, podle toho, jak na to nahlížíme. Ulehčíme pacientovi život tím, že si objasní něco, co mu zmizelo v podvědomí, nebo sám sobě něco konečně přizná, čímž se mu uleví a zahájí tím jinou, účinnější životní kapitolu? Co když se tím vydolovalo něco, co ho chránilo před bolestí, nenahraditelnou ztrátou, zklamáním nebo srovnáváním?

Často si myslím, oč to má kněz-zpovědník jednodušší. Viník si jde ulehčit tím, že se přiznává a kaje. Rozdíl proti analýze spočívá v tom, že hříšník si je vědom své viny, pokud ji z něj nějaký zkušený velebný otec nevyloudil. Vina mu je pak vyčtena, je pokárán patřičným údělem, dostane příslušné pokání v podobě náboženských úkonů, za které mu bude odpuštěno. Tím se očistil a může svůj hřích vypustit z hlavy.

Zase tak jednoduše převážná většina lidských duší nefunguje. Opakovaně poslouchám znovu a znovu se vracející zážitky a s nimi spojené myšlenky. Ta vnitřní síla je svědomí, i když projde odpuštěním podloženým vírou nebo případně unikne trestnímu uspořádání naší společnosti.

Co už o Ilse vím: Narodila se koncem dvacátých let ve Frankfurtu nad Odrou, dost velikém městě východně od Berlína. Tam žila její rodina složená z otce architekta, který narukoval do války hned v roce 1939. Dále matky, čtyřicetileté učitelky, pak babičky, které Ilsa říká Óma (z německé zdrobněliny), a dvanáctiletého bratra Johana.

Ještě před deseti dny chodila šestnáctiletá Ilsa dopoledne do gymnázia a odpoledne připravovala obvazy pro raněné. Nosila také na haldy těžké dlaždicové kameny a různá prkna, vytrhaná z nepoužívaných skladišť, z nichž tam staří muži, povolaní do vojenské služby, stavěli barikády, které měly sloužit jako překážky proti tankům. Dnes přeskočila nějaké údobí a její rodné město už obsadil ruský předvoj.

„Ale za mnou se ozývalo pár výstřelů, nějaké výkřiky povelů, zřejmě ruských vojáků. Ve sklepě je ještě pár sousedů, vlastně všechno ženy, až na starého pana Guseho a Fritsche a bratra Johana. Opíráme se o dveře a doufáme, že je přehlédnou. Pak rány, bušení, pár výstřelů a povel v dobré němčině:

,Okamžitě otevřte a odložte všechny zbraně, jinak vás postřílíme!‘“

Ilsa zase na chvíli ztichla. To, že používá střídavě minulý a přítomný čas, není nic neobvyklého.

„Co následovalo, nechcete snad ani slyšet.“

Nerad podotýkám: „Jedině když sama nechcete.“

„Kulhavý pan Fritsch nás odstrčil a otevřel. Dovnitř se vrhlo šest vojáků, pár si svítilo silnými baterkami a jiní měli namířené pušky. Jeden hned srazil pěstí Johana, který se snažil proklouznout ven a už byl skoro u dveří, kde stál jejich velitel, nějaký důstojník. Ten něco zavelel a současně docela prudce odstrčil jednoho z vojáků, který se na mě vrhal. Stačila jsem se pootočit a viděla jsem i v tom šeru oba staré pány ležet jednoho přes druhého v koutě, dva vojáci strhli z Omy a paní Guseové šaty a na matce už jeden ležel a podle pohybů ji už musel dostat. Tu mě ten důstojník popadl za ruku, a jak mě táhl ven, se zeptal: ‚Stačí ti, cos viděla? Teď se už nemusíš bát, jdeš se mnou a nikdo si na tebe netroufne.‘

Mluvil plynnou němčinou. Prošlo mi hlavou, že je asi Volksdeutcher – německého původu, jeden z těch, co žili v německy mluvících menšinách, roztroušených po Evropě. Táhl mě mezi těmi haldami cihel a já jen jektala zubama. Konečně jsem ze sebe vymáčkla: ‚Co se mnou chcete udělat?‘

‚To přesně ještě nevím, ale budeš jenom moje.‘

‚A co když nechci?“

‚To si radši moc dobře rozmysli. Můžu tě třeba nechat stát tady, kde jsme, a ty víš, co se stane!‘“

Ilsa leží úplně nehnutě, ztuhle.

„Víte, doktore, jsou určité situace, kterých bych se za každou cenu chtěla zbavit, a zase jiné, které bych si chtěla uchovat. Spíš to ale funguje nějak obráceně. Proč?“

Tomu proč, které slyšíme od analyzovaného, se dá rozumět jako žádosti o vysvětlení, případně doplňky a názor. To by ovšem ovlivnilo její myšlenkový proces.

„Jak tomu sama rozumíte?“

„Protože, jak asi ode mě čekáte, je k tomu nějaký důvod, nebo tak moje paměť funguje?“

„To jste se z toho vysmekla. Snad přijdete na lepší vysvětlení.“

Tím skončila zase jedna schůzka.

Poslouchal jsem tucty pacientů nějak postižených válkou, která pro ně byla téměř k nepřežití, a četl jsem všechny válečné popisy a úvahy, které se mi dostaly do rukou. Přesto jsem si ověřil, prozatím sám pro sebe, historii obsazení oderského Frankfurtu.

Protože se zbývající jednotky německé armády už stahovaly k obraně Berlína, podařilo se Rusům u Frankfurtu nečekaně rychle prolomit frontu. (Byť za cenů tisíců vlastních životů, jak to dělali ve vyhraných útocích často.) Přesnější civilní ztráty na životech a popisy jiných událostí jsem ze svých zdrojů detailně nevyčetl.

Po několik příštích schůzek Ilsa popisovala své různé denní zážitky a jenom občas se vrátila nějakou zmínkou jako „ale to se nedá srovnat s tím či oním“ do svého přerušeného vyprávění o válce. Major Sergej dovedl Ilsu do celkem neporušené budovy, nějaké bývalé školy, kam je hlídka bez obtíží vpustila.

„Ocitli jsme se v provizorní ložnici, možná vyklizené třídě, kam jen odněkud z chodby prolínalo trochu světla. Byl tam stolek s židlí, několik na sebe narovnaných kufrů a postel. Sergej byl zřejmě jedním z prominentů a bydlel sám. Já jsem si říkala – to není pravda, to není možné, když mi poručil, abych se svlékla. Hned byl sám nahý, nadzvedl mě a položil do postele. Žádné cavyky, žádná vodka, žádný záchod, jen tak.“

Ilsa se zase jednou odmlčela. Má přimhouřené oči a já mám pocit, že si nejen vybavuje, co se stalo, ale i jak to má popsat.

„Čekala jsem něco o moc horšího. Sergej mě objal, hladil, líbal a hrál si se mnou. Moc to vlastně nebolelo a nebylo mi to odporné. Vím, že to zase zní absurdně, ale naopak.“

„Naopak?“

„Ano, naopak. Tak, jak si to pamatuju, se mi to vlastně líbilo. Něco, a dost mi to říkalo!

Později jsem si uvědomila, že věděl, co dělá, a že i ve své chtivosti mi tímhle nechtěl ublížit.

Ráno po snídani, kterou nám donesl nějaký voják, asi jeho pucflek, mě Sergej vzal do nějaké kanceláře, kde mě předal obtloustlé poddůstojnické vojandě. Ta na mě mluvila lámanou, ale srozumitelnou němčinou. Řekla mi, že jsem pátá holka, kterou Sergej přivedl. Zřejmě ví, jak na to. Že ona ještě přesně neví, co se mnou udělá a kam mě umístí, ale to prý nespěchá.“

Ilsa si povzdychla.

„Tak jsem se ocitla v ruském bordelu. K mému štěstí, pokud se tomu dá tak říct, v zařízení pro nejvyšší důstojnické šarže. Postupně mi jich bylo přiděleno šest. Přesně nevím, kdo to rozhodoval. Možná ta Madam, nebo si to mezi sebou pověděli. Na to jsem se neptala. Od plukovníků po generála.

Všichni trvali na tom, abych se naučila rusky. Měla jsem vlastní učitelku a dost rychle jsem začala rozumět jejich lichotkám a milostným intimnostem. A jak reagovali! To nesrovnatelné vzrušení, spojené s objevováním nových a nových nezapomenutelných situací.

Nevím, jestli máte tušení, co mi to dělalo, co tak nemyslitelného se se mnou dělo! Vím, jak úplně nemorálně to dnes musí vyznít, ale v té situaci? Kolem válka, hlad, nepopsatelná, nemilosrdná mizérie. A já si žila jako princezna. Absurdní!“

Pochopitelně nereaguji, přerušil bych proud myšlenek, které zní docela autenticky.

„Ti moji vyvolení mě obskakovali, zasypávali dárky, které si ani oni nemohli jen tak dovolit, a já mohla živit nejenom matku a Ómu, ale i mnoho jiných. Také vydávali různé rozkazy, co pro mě má kdo zařídit. Veliký soudruh generál Z. za mnou posílal jednu z profesorek mého gymnázia, která mě učila. K mým osmnáctým narozeninám mi předal maturitní vysvědčení a trval na tom, že v dohledné době musím jít na univerzitu.

To mi ale také akutně docházela absurdnost mé situace. Nějak se odtud musím dostat: po městě jsem se mohla volně pohybovat a nějak zařídím, jak dál.

Vytrhala jsem pod tlustým kobercem několik parket z podlahy, vyhrabala jsem odtud – nevím jestli písek nebo rozdrobený cement – a měla jsem skrýš. Dala jsem do ní všechny cennosti, které jsem kdy dostala nebo sehnala, hlavně šperky, zlaté mince, peníze i nějaké cizí valuty. Udělala jsem z toho takový malý raneček, připravený k odchodu.

Asi za tři týdny přítel teď už plukovníka Sergeje, převezl matku, Ómu a mě úplně bez potíží do Mnichova. Tam nás předal zbytku rodiny matčiny sestřenice. Během týdne jsme si koupili byt.“

„Řekla jste – bez potíží? Jen tak z východního do západního Německa?“

„Ano. V té době to ještě šlo, hlavně určitou trasou a se správnými papíry. Mimo to, všechno se dalo koupit!“

Ilsa nasadila pro ni nezvykle povýšený tón. „Dovedete si to snad představit!“

Pootočila se a postřehla, že jsem jen kývl hlavou. Ano, skoro všechno obzvlášť v té době se dalo zaplatit a uplatit.

Ilse nedošlo, že se její papalášové asi dohodli, jak se jí docela lidsky a elegantně zbavit.

Rok nato se poznala s Gustavem. O rok starší, příjemný a výmluvný, jako zajatec prošel bez úhony americkou prověrkou. Ve srovnání s několika předchozími muži, s nimiž se v Mnichově seznámila, se jí Gustav zamlouval. Měl už dobré místo u rostoucí firmy s elektronickými spotřebiči, zdál se být fér a Ilsu obdivoval. Vzali se v následujícím roce, když byl přeložen jako jeden z vedoucích do Essenu.

Mezitím se vrátil otec Ilsy z ruského zajetí s těžkým onemocněním jater a přes veškerou tehdy dosažitelnou lékařskou péči po půldruhém roce zemřel. Také se jí donesla zpráva, že bratr Johan žije a že je nějakým činitelem ve východoněmecké vládě. Šlo ale o někoho jiného.

Koniec ukážky

Table of Contents

Rudolf Roden: ŽIVOT V NAPĚTÍ A MÍRU

Čekám

Ilsa