Jan Indrák

Růže lásky a její trny

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Autorské práva

Básnickú zbierku Růže lásky a její trny napísal © Jan Indrák, MMXIV; Obálka: © Jan Indrák, MMXIV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books, MMXIV,

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-89646-76-0

O knihe

Inspirace píše básně… Básník je jen jejím nástrojem… Autorova první vydaná básnická sbírka obsahuje 24 básní napsaných vázaným veršem. Ve svých básních se snaží zaměřit na rozličné metamorfózy lásky - citová vyznání, citová zklamání. Věčná touha se zamilovat válčí se strachem a opatrností, jenž narůstají po každé špatné zkušenosti. Najdeme zde rovněž jeho názor na vztahy dnešní doby nebo na těsné pouto lásky, poezie a inspirace, kterou nalézá hlavně v ženách.

S výběrem a řazením básní pomohl Karel Mareš. Podle slov autora by to bez jeho nadšení, elánu, motivace a skvělých nápadů nikdy nevzniklo.

Prolog

Mám spousty veršů, jenž válely se ladem

Jako talíř mrzké kejdy na slunci tlející

Žel má neklidná duše často strádá hladem

Nabral jsem si tedy z něj vrchovatou lžíci

A nikdy mě žití nebavilo více

Napsal jsem příteli, zda-li by byl mým druhem

Svým pokrmem chci živit hejno ryb v rybníce

Bude tedy on prvním pokusným pstruhem?

Vyplivne to, nebo se snad chytí na udice?

A nikdy mě žití nebavilo více

Chtěl jsem psát o lásce. Vždyť jí je všude málo

Nechci lidi děsit, jako náhlý příchod Polednice

Ať smějí se jiná srdce, když i mé se kdysi smálo

Ať osvětlí jim nitra paprsek, jenž vnikne do temnice

A nikdy mě žití nebavilo více

Jenže láska se smutkem se často ráda snoubí

Jako tma a oheň na vrcholu svíce

Mám ukázat i jizvy, když ukázal jsem chlouby?

Tedy nejen krásou rozšiřuji cizí zřítelnice

A nikdy mě žití nebavilo více

Je to osobní? Ach, snad až přespříliš

Kolikrát chtěl jsem to zas schovat do truhlice

Na stejné kartě je mé srdce i můj kříž

Nic ze sebe jsem neuzamkl na petlice

A nikdy mě žití nebavilo více

Vybrat a seřadit to bylo maratonským během

Já dal na rady přítele, a pokuřoval z vodnice

Co ukážeme světu a co zapadá sněhem?

Zvolili jsme, když nikotin mi zvolna plnil plíce

A nikdy mě žití nebavilo více

Teď mám dvacet čtyři vojáků a ze sedla jim velím

Na kopci se tyčí, schováni jsou za houfnice

Budu všemi hrdly proklínán, či korunován jmelím?

Až dám povel k útoku zatroubením na polnice

Už nikdy mě žití nebude bavit více

Poezie je letákovým inzerátem lásky

Tou zvláštní silou momentu poezie vládne

Tak silně, jako Čingischán vládl mongolským stepím

Při světle svíčky číst verše je tak snadné

Až světlo zhasne, tak budem oba slepí

Věty, co říkám, se Ti snaží ukrýt v paměti

Co vryje se do mé, je výraz Tvojí tváře

Za chvilku Tě můj hlas propustí ze zajetí

Vedle plamenu svíce znovu vyšlehne Tvá záře

Básnička je krásná jenom na chvilku

Jako soška apoštola, co se mihne v orloji

Jako Ty, když svlékáš noční košilku

Prosím, půjč mi něhu, dokud se jí nebojím

Zhasínáš svíci, vosk na prstech Tě pálí

Rychlým pohybem ukradla jsi Prométheův dar

Já ráno vzpomenu si, jak místo svíce jsme se vzňali

Ty na krásnou noc, kterou zažehlo veršů pár

Příteli o Lásce

Zeptal se přítel co je láska takhle po ránu

Dychtivý, kdo mu tajemství rozkryje

Někdo mu připodobnil citovou nirvánu

jiný naznačil, že prim hraje chemie

Láska má tolik tváří, kolik je tu lidí

Někdy je na očích, jindy zase schovaná

Láska je taková, jakou ji kdo vidí

V drahém obleku, nebo v hadrech servaná

Někdy ji nechceš, kameny po ní házíš

Jí je však stále zatěžko se odplazit

Pak je ti smutno, když Ti náhle schází

Zkoušíš ji hledat, ale nelze na ni narazit

Občas je Tvá, jindy zase cizí

Obsažena v myšlenkách, přítomna v činech

Když ji držíš pevně, tehdy nejraději mizí

Utíká, a Ty za ní řveš „Svině!“

Říka se o ní, že má oči slepé

A pokud vidí, tak stejně s kuklou přes hlavu

Často nepozvána Ti na rameno klepe

Láska má totiž vlastní zvrhlou zábavu

Tu máš odpověď, po které jsi toužil

Jak jinak než v básni, když jsem autorem

Láska je kněžnou, a Ty jí můžeš pouze sloužit

Je to lepší, než chodit na ni se vzdorem

Režisér hororu, jenž měl být sen

Mám Tvoji duši na hedvábném provázku

Dost času na vše, žádný však na lásku

Chceš moji pozornost, chceš si mě získat?

Tak zkus chvíli tančit, jak já budu pískat!

Jsi z toho smutná a chceš moji podporu?

Vždyť stále jsi oděna ve cvičebním úboru!

Budu s tebou cvičit, a Ty zakusíš pohanu

Pokaždé, když vezmu si Tvé tělo po ránu

Topíš se v rybníce, kde nevidíš břehy

Žij se mnou životem, jenž prost bude něhy

Chtěla jsi nebe, však peklu jsi blíže

studí Tě železné vězeňské mříže

Celu mohla bys opustit, však cestu ven nevidíš

Prodala jsi důstojnost a ani se nestydíš

Jsi mojí milenkou, kuchařkou, fickou

Dříve měla jsi charakter, nyní stáváš se nickou

Točíš se v kruhu, a nevíš jak ven

Jsem režisér hororu, jenž měl být sen

Mária

Přišla k nám holka, krásná jako obrázek

V šatičkách z hedvábí a úsměvem cudným

Prošla hlavní branou, vstříc spoustě otázek

Ztratil jsem z dohledu ten její kukuč svůdný

Pak kráčela nazpátek, ta doba uběhla mi

Hroty jejích ňader se rýsovaly pod šaty

Pohled to byl nebezpečný, jak strkat hlavu do lví tlamy

Náhle jsem byl její krásou spoutaný a zajatý

Usmál jsem se na ni, ona mi úsměv vracela

Mléčně bílé šaty jemně na ní vlály

Rozum se v hlavě tavil, než mi zmizel docela

Zíral jsem na ni, dokud nezmizela v dáli

Přišla k nám slečna, jmenovala se Mária

A Banská Bystrica byla rodištěm jejím

Při myšlence na ni bych mohl zpívat árie

Při psaní této básně se mi prsty stále chvějí

Koniec ukážky

Table of Contents

Jan Indrák

Růže lásky a její trny

Autorské práva

O knihe

Prolog

Poezie je letákovým inzerátem lásky

Příteli o Lásce

Režisér hororu, jenž měl být sen

Mária