Copyright © Wilbur Smith, 1965

Translation © Michal Švejda, 2002

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE DARK OF THE SUN

přeložil Michal Švejda

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2002

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-674-2 (ePub)

ISBN 978-80-7466-675-9 (mobi)

Tuto knihu věnuji své manželce

MOKHINISO,

královně mého srdce,

bez jejíž lásky a povzbuzování

bych ji možná nikdy nenapsal.

1

„Kdepak, tenhle nápad se mi vůbec nelíbí!“ oznámil poručík Willie Hendry a říhl. Pak pohnul jazykem, líně si olízl rty, jako by chtěl okusit příchuť nabídky předtím, než se rozpovídá. „Myslím si, že daný úkol smrdí jako deset dní stará mrtvola…“ Ležel rozvalený na jedné z postelí, sklenku měl vyváženě usazenou na nahé hrudi a silně se potil v konžském vedru.

„Bohužel tvůj názor nezmění skutečnost, že vyrážíme do akce!“ Kapitán Bruce Curry pokračoval ve vybalování svého holicího náčiní, aniž vzhlédl.

„Měls jim prozradit sladkou novinku, že zůstáváme tady v Elisabethvillu – hele, proč jsi jim to vlastně nevyševelil dřív?“ Hendry pozvedl drink a jediným hltem ho zlikvidoval.

„Protože oni mě neplatí za to, abych se s nimi dohadoval.“ Bruce mluvil zcela klidně a přitom hleděl na vlastní siluetu v matném zrcadle plném mušinců nad umývadlem. Tvář ztmavlou sluncem korunoval na šošolce vojenský sestřih černých vlasů. Šlo vlastně jen o chmýří, náznak jinak nepoddajných hustých kučer, kdyby dostaly šanci dorůst větší délky. Temné obočí se spojovalo nad kořenem nosu, pod ním na něj zíraly zelené oči, rámované hustým třepením řas. Ústa by se dokázala usmívat stejně snadno, jako by mohla vyjadřovat i rozmrzelost. Kapitán ale pozoroval svůj chlapský vzhled bez jakéhokoliv vnitřního potěšení. Už hodně vody uplynulo od doby, kdy vnímal podobné emoce, dlouho tomu, co výraz jeho obličeje prozrazoval buď radost, či zlost. Navíc ani necítil dávnou snášenlivou sympatii ke svému orlímu nosu, který zachraňoval tvář od půvabu, a dodával majiteli vzezření uhlazeného piráta.

„Himlhergot!“ vrčel poručík z lůžka. „Už mi leze krkem ta negří armáda! Boj mi nevadí, ale nesnáším přesun o tisíc kilometrů někam do džungle, kde si mám hrát na vychovatelku bandy zatracenejch ztroskotanců…“

„Tenhle způsob obživy je skutečně nechutný,“ odsouhlasil duchem nepřítomný Curry, zatímco si roztíral mýdlo na holení po tvářích. Pěna se zdála neuvěřitelně bělostná v kontrastu s opálenou pletí, která se zdravě leskla tak, až se zdálo, že se před chvílí namazal olejem. Svaly ramen i na prsou měnily tvar, jakmile pohnul rukou. V podobně dobré tělesné kondici se nacházel už po mnoho let, ale ani tenhle fakt mu nepřinesl větší potěšení, než měl ze svého odrazu v zrcadle.

„Nalej mi další drink, André!“ Hendry vrazil svou prázdnou sklenici do ruky muže, sedícího na okraji lůžka.

Kolega Belgičan vstal a poslušně přešel ke stolu.

„Víc whisky a míň piva!“ Němec znechuceně dodával instrukce, zatímco se opět otočil k veliteli a obdařil ho dalším mohutným krknutím. „Poslouchej, kápo, přesně tohle si já myslím o tom tvém nápadu!“

Jakmile André nalil skotskou do sklenky, doplnil její obsah pivem. Mezitím si Willie postrkoval pouzdro s pistolí, zavěšené na konopném opasku, na příhodnější místo do klína.

„Kdy vyrážíme?“ vyzvídal.

„Především zítra ráno musíme na nákladovém nádraží sehnat nějakou lokomotivu, k ní pak připojit asi pět vagonů. Je zapotřebí všechno naložit a soupravu uvést do chodu co možná nejdřív.“ Bruce se začal holit. Táhl břitvu od spánku až k bradě, čímž zanechával kůži naprosto hladkou.

„Po třech měsících bojů se stádem umaštěnejch opic jsem se těšil na trochu legrace. Přitom nikde žádná kráska po ruce! A teď, druhej den po zastavení palby, nás opět ženou ven někam do tramtárie…“

„C’est la guerre,“ zamumlal kapitán s tváří pokroucenou kvůli snadnějšímu holení.

„Co to znamená?“ požadoval nedůvěřivý Němec vysvětlení.

„Taková je válka,“ Bruce přeložil.

„Mluv anglicky, machře!“

Přesně tohle odpovídalo povaze žoldáka Hendryho, který po šesti měsících v Belgickém Kongu nebyl schopný porozumět ani použít byť jen jediné slovo z francouzštiny.

Zavládlo mlčení, přerušované pouze škrábáním břitvy a občasným kovovým cvaknutím, protože čtvrtý voják v hotelovém pokoji si právě rozebral a čistil svou pušku belgické výroby, proslavenou FN.

„Pojď si cucnout, Angláne!“ vyzval ho Hendry.

„Díky, nechci.“ Nadporučík Michael Haig vzhlédl, ani se nepokoušel skrýt výraz znechucení při pohledu na příslušníka pro něj nijak moc oblíbeného národa.

„Ty seš jen další povýšenej hajzl, kterej si se mnou nechce přiťuknout, hej? Dokonce prvotřídní kapitán Curry se mnou chlastá – copak v tobě vězí, že nade mnou ohrnuješ frňák?“

„Víš dobře, že nepiju!“ Haig opět obrátil pozornost ke zbrani, se kterou zacházel s lehkou nenuceností. Pro všechny z nich se hrozivě vypadající automatické pušky staly jen prodloužením vlastních těl. Dokonce i při holení měl Bruce svou zbraň na dosah. Stála opřená o zeď, dva další rozvalující se spolubojovníci je měli položené vedle sebe na podlaze.

„Ty že nenasáváš?“ pochichtával se Hendry. „Jakpak jsi tedy nafasoval takovejhle ksicht, machře? Jakpak se přihodilo, že tvůj frňák připomíná přezrálou švestku?“

Ústa se nadporučíkovi stáhla, pohyb prstů na závěru se zastavil.

„Willie, nech toho!“ zavrčel velitel nevzrušeně.

„Haig prej nechlastá…,“ krákal poručík a palcem dloubl mladě vypadajícího Belgičana do žeber. „André, chápeš to? On snad lemtá jenom ten zatracenej anglánskej čaj! Můj fotr byl taky abstinent; někdy i dva až tři měsíce vydržel bez chlastu – pak jednou přišel v noci domů a praštil mámu do ciferníku tak, žes mohl až z druhý strany ulice slyšet, jak chuděře chrastěj zuby…“

Chechtot ho téměř dusil, takže musel udělat pauzu, než mohl pokračovat.

„Haigu, já mám ale tajnej tip: že ty jsi ten druh abstinenta, kterýho omámí jeden drink – a vzbudí se až o deset dní pozdějc! Co říkáš, mám pravdu? Jeden panák a – BUM – stará to schytá mezi voči a děti zase nemaj pár tejdnů co žrát…“

Nadporučík opatrně položil zbraň na deku, aby se zahleděl na Němce. Zatnul zuby, až se rty proměnily v úzkou linku, ale Hendry nic nezpozoroval a spokojeně pokračoval ve své provokaci.

„André, vem láhev whisky a podrž ji pod čumákem našeho zapřisáhlýho abstinenta. Pak budeme sledovat, jak slintá a voči mu lezou z důlků jako psí koule…“

Angličan pomalu vstal. Téměř dvojnásobného věku, jelikož už překročil padesátku, se šedinami ve vlasech a vytříbených rysů, které však přece jenom nezakryly stopy, zanechané na něm ne vždy přívětivými životními zážitky. Tlapy připomínaly ruce boxera a mohutná ramena prozrazovala sílu buvola. „Mám dojem, že nastal čas, abych tě odnaučil móresům. Hendry, stoupni si!“

„Himlhergot, chceš snad tančit nebo co? Já ale valčík neumím – na to je lepší náš podporučík. Zkus ho, on si s tebou rád zaskotačí – že jo, André?“

Haig sevřel pěsti, mírně se zhoupl, pak pozvedl ruce. Bruce Curry položil břitvu na poličku nad umývadlem a tiše

přešel kolem stolu ještě s pěnou na tváři, aby zaujal příhodnou pozici, z níž by mohl v případě nutnosti zasáhnout. Tam vyčkával, aby sledoval oba spolubojovníky.

„Vstaň, ty oplzlý lotře!“

„André, sleduješ to? Mluví pěkně, co? Skutečně půvabný vyjadřování…“

„Chystám se ti rozbít tvou nevymáchanou držku a zároveň ti ji zarazím přesně doprostřed – do toho místa v kebuli, kde by se měl normálně nacházet mozek!“

„Kecy, kecy! Tenhle machr je komik od přirození,“ posmíval se Willie. Tón hlasu však prozrazoval pochyby, cosi v něm skřípalo. Poručíkovy velké ruce i svalnatou hruď pokrytou zrzavými chloupky doplňovalo ploché břicho a tuhá býčí šíje. K dobře stavěnému tělu se snad ani nehodila bezvýrazná tvář s malýma, jakoby mongolskýma očima. Ale Willie zápasit nebude! Bruce byl na rozpacích, jelikož si dobře pamatoval tu noc na silničním mostě, a proto věděl, že ani Hendry není žádný zbabělec. Teď ale nadporučíkovu výzvu k boji určitě nepřijme.

Michael Haig se pohnul směrem k provokatérovi.

„Mikeu, nech ho!“ poprvé se ozval André hlasem vhodným spíš pro dívku. „On jen žertoval, řekl to jen tak v legraci…“

„Skopčáku, nemysli si, že jsem pravý anglický džentlmen, a nemůžu ti jednu fláknout, poněvadž se válíš na zádech – tuhle chybu tedy rozhodně nedělej!“

„To tedy čumím,“ mumlal vyzývavě Hendry. „Tenhle machr není jenom komik, ale i zatracenej hrdina.“

Angličan se zastavil nad ním a zvedl pravačku sevřenou v pěst, připomínající kladivo bucharu. Mířil poručíkovi přímo na tvář.

„Haigu.“ Kapitán Curry ani nezvýšil hlas, ale jeho tón staršího muže zarazil.

„To stačí!“ pokračoval dál velitel.

„Ale tenhle oplzlý skřet…“

„Jo, já vím,“ odsouhlasil Bruce. „Ale nech ho!“ Se zvednutou pěstí Michael Haig váhal, zatímco se v místnosti nikdo ani nehnul. Pouze střecha z vlnitého plechu nad nimi hlasitě zapraskala, jak se rozpínala ve výhni konžského poledne. Dalším zvukem bylo jen nadporučíkovo dýchání. Téměř funěl, tváře měl zarudlé.

„Prosím, Mikeu,“ šeptal André. „On to fakt nemyslel doopravdy…“

Angličanův hněv se zvolna měnil ve znechucení, ruka mu dokonce poklesla. Odvrátil se tedy a raději zamířil ke své zbrani.

„V téhle smradlavé cimře nevydržím už ani minutu navíc. Bruce, počkám na tebe venku v náklaďáku…“

„Za chvíli se tam objevím,“ odsouhlasil strategický tah velitel, když nadporučík mířil ke dveřím.

„Haigu, příště už tolik nepokoušej svý štěstí!“ volal za ním Hendry. „Podruhý by ti to tak snadno nemuselo projít!“

Angličan se bleskově otočil, ale kapitán mu položil ruku na rameno a jemně ho vytlačil na chodbu.

„Zapomeň na to, Mikeu,“ oznámil mu polohlasně a zavřel za ním.

„Má kliku, že je to stařec nad hrobem,“ bručel Willie. „Jinak jsem ho zmákl levou rukou…“

„Jistě,“ komentoval další narážku Curry. „Vcelku bylo od tebe až neskutečně slušné, žes ho nechal jít.“ Pěna na obličeji mu mezitím zaschla, takže musel namočit štětku a namydlit se znovu.

„Jo, já jsem přece nemoh praštit takhle vetchýho dědka jen tak – nebo moh?“

„Ne, kdepak,“ culil se trochu Bruce. „Ale buď bez starosti, pořádně jsi ho vyděsil. O něco podobného se už pokoušet nikdy nebude…“

„To bych řek, že ne!“ rozpálil se Hendry. „Příště totiž toho stoletýho prevíta zabiju.“

Ne, ty teda ne! pomyslel si kapitán v duchu. Ty před ním couvneš zrovna tak jako dneska, zrovna tak jako tucetkrát předtím. Mike a já jsme jediní, kteří tě k tomu můžou dotlačit – ovšem stejným způsobem, kdy divoké zvíře vrčí na svého krotitele, ale hned se odplazí pryč, když práskne bič. Pokračoval klidně dál v holení.

Vedro v pokoji bylo opravdu nepříjemné, nedalo se tam téměř dýchat. Ve vzduchu se prolínal nakyslý pach potu svlečených těl se smradlavým kouřem laciných cigaret a alkoholickými výpary.

„Kam s Mikem vyrážíš, veliteli?“ André přerušil dlouhé mlčení.

„Jdeme se jen mrknout, kde můžeme získat zásoby pro naši operaci. A jestli budeme mít kliku a převezeme všechno k seřadišti, Ruffy přes noc místo zajistí ozbrojenou hlídkou,“ vysvětloval velitel a nakláněl se nad umývadlem, aby si opláchl vodou tvář.

„Jak dlouho asi budeme pryč?“

Curry pokrčil rameny. „Týden, možná deset dní.“ Sedl si na okraj postele a nazouval si vysoké boty do džungle. „Ovšem to jen v případě, že se nám do akce nepřimíchají nějaké trable…“

„Bruce, jaké trable?“ vyzvídal Belgičan.

„Od železniční stanice s pár domky okolo uprostřed ničeho, honosně zvaného Msapa Junction, musíme překonat vzdálenost tří set kilometrů skrz území, kde se to jen hemží příslušníky zdivočelého kmene Balubů.“

„Ale my budeme přece ve vlaku,“ protestoval podporučík, „zatímco oni mají jenom luky a šípy! Nemůžou nám tak způsobit žádné trable, nebo ano?“

„André, trať se nám kříží se sedmi řekami – z nich je jeden veletok, který dal název téhle obrovské zemi. A mosty se velice snadno strhávají. Navíc i koleje se dají vyrvat ze země…,“ kapitán si začal šněrovat boty. „Nemyslím si, že nás čeká účast na pikniku nedělní školy…“

„Himlhergot, vždyť jsem říkal jasně, že celá akce smrdí!“ opakoval Němec rozmrzele. „Mimochodem, proč se vlastně do toho ženeme, hej?“

„Protože,“ Curry začal trpělivě, „během posledních tří měsíců všichni obyvatelé městečka Port Reprieve jsou odříznuti od zbytku civilizovaného světa. Navíc jsou tam s nimi ženy i děti! Potrava jim taky rychle dochází společně s ostatními základními životními potřebami.“ Velitel se odmlčel, aby si zapálil cigaretu. Potom vyfoukl kouř a pokračoval v nástinu chmurné skutečnosti. „Všude kolem nich se rojí domorodci, dnes vlastně krvežízniví Balubové, momentálně v otevřené vzpouře proti zákonné vládě. Divoši všechno pálí, ženy znásilňují a cokoliv živé šmahem zabíjejí. Dosud ale na město nezaútočili – nebude to však trvat nijak dlouho, než se o zteč pokusí. Taky se proslýchá, že vzbouřenci ze skupiny Centrálních konžských vojsk i z našich vlastních Katanžských ozbrojených sil utvořili dobře vyzbrojené útvary. Takhle zorganizovaným banditům se tady všeobecně říká shufta. Zároveň snad všechny černochy v severní části teritoria postihl amok. Nikdo neví nic určitého, nikdo netuší, co se tam venku skutečně děje! Ale ať je to cokoliv, můžete si být jisti, že o nic moc hezkého nejde. Proto musíme ty nebohé civilisty přepravit do bezpečí…“

„Proč se tímhle nezabývá vojsko OSN a neprovedou evakuaci vzduchem?“ ptal se André.

„Žádný přistávací pruh v okolí!“

„A co helikoptéry?“

„Mimo jejich dosah…“

„Kvůli mejm penězům tam ti blbečkové můžou klidně zůstat, jasný?“ vrčel Hendry. „Pro mě za mě, jestli Balubové milujou bělošský steaky, kdo nás pověřil, abysme je připravili o dlabanec? Každej člověk má přece právo dát si něco k jídlu – pokud nebudou ukusovat zrovna ze mě, můžu jim jen popřát, aby jim vydržely zuby a dobrou chuť! Takhle se na to dívám já…“ Opřel se chodidlem o spolubojovníkova záda a zčistajasna napnul nohu, až vyhodil podporučíka z lůžka. Ten padl na kolena.

„Hni se a sežeň mi nějakou krásku!“

„Tady žádné nejsou! Willie, radši ti naleju ještě jeden drink.“ Belgičan se postavil a sáhl pro prázdnou skleničku. Němec mu ale sevřel zápěstí.

„Snad jsem řekl jasně krásku, André, ne žádnej chlast!“

„Nevím, kde bych tady mohl příhodnou ženu objevit, Willie.“ Belgičanův hlas zněl zoufale. „Fakt ani nevím, co bych měl říct, kdybych náhodou potkal…“

„Ty jsi hlupák, machře! Možná bych ti mohl zlomit ruku, co ty na to?“ Poručík mu zvolna kroutil zápěstí. „Přece víš stejně tak dobře jako já, že dole v přízemí jich je plnej bar. Nebo jsi už zapomněl, hej?“

„Ale co jim mám říct?“ Mladíkovu tvář křivila grimasa bolesti.

„Himlhergot, ty blboune, ty hnusnej žabožroute! Nemusíš vyslovit ani ň, stačí přece jen mávnout bankovkou.“

„Ubližuješ mi, Willie!“

„Skutečně? Nebo si děláš srandu?“ Němec se zubil, zatímco přidal na síle. Oční bělmo se zdálo jakoby potažené kouřem z vypitého alkoholu, zaregistroval to i Curry. „Tak co, už jdeš, machře? Rozmysli si to dobře: buď mi seženeš nějakou krásku, nebo ti zlomím ruku.“

„Souhlasím, pokud opravdu jde o to, po čem toužíš. Půjdu tedy. Prosím, nech mě, fakt už jdu,“ mumlal podporučík.

„Přesně tak, tohle chci!“ Němec uvolnil sevření. Belgičan se hned napřímil a masíroval si zápěstí.

„Hlavně překontroluj, jestli je čistá a ne příliš stará! Slyšíš?“

„Ano, Willie – neboj, seženu dobrou…“ André zamířil ke dveřím a Bruce si dobře všiml jeho výrazu. Zrcadlila se v něm bolest větší než jen z pohmožděného zápěstí. Jaká jsou to milá stvoření, uvažoval Curry, ovšem i já jsem jedním z nich, přestože se držím stranou coby pouhý pozorovatel. Jejich jednání mě dojímá stejně jako špatný divadelní kus předváděný na jevišti. Podporučík zmizel.

„Další drink, machře?“ pronesl stále hovorný Hendry. „Dokonce jsem ti už nalil!“

„Díky,“ zareagoval velitel a začal pracovat na druhé botě. Němec přinesl sklenici až k němu, aby ochutnal. Chuťově směska nestála za nic – na první lok dost silná, přičemž zatuchlé aroma whisky neladilo se sladkostí piva. Přesto nabízenou lahůdku zkonzumoval.

„Ty a já,“ mlel dál teutonský žoldák, „jsme ti mazaní machři! My totiž pijeme z jedinýho důvodu: že se nám chce, a ne že musíme! Navíc i žijeme tímhle stylem, protože takhle chceme žít, a ne jak si ostatní lidi myslej, že by se slušelo vegetovat!!! Ty a já máme hodně společnýho, kápo. Himlhergot, měli bysme bejt kámoši, říkám, ty a já! Mám na mysli nás oba, když jsme si tak moc podobný…“ Alkohol na něj začínal působit, dokonce mu trošku zastřel i výslovnost.

„Samozřejmě že jsme kamarádi – já tě počítám mezi jednoho z mých naprosto nejdražších, Willie,“ pronesl Curry vážně, aniž by prozradil sebemenší stopu jízlivosti.

„Hej, nežertuješ?“ tázal se poručík náhle zcela vážně. „Jak je tohle možný, kápo! Himlhergot, já vždycky měl dojem, že mě nesnášíš! Kruci, člověk nikdy neví, co je vlastně pravda! Tohle se nikdy nedá poznat,“ potřásal udiveně hlavou, najednou docela sentimentální z působení whisky. „To je skutečně fakt? Ty proti mně nic nemáš, fakt ne? Jo, tak to bysme se mohli kamarádit. Co ty na to, Bruce? Každej člověk potřebuje kámoše, ale každej chlap potřebuje spolehlivou oporu…“

„Samozřejmě,“ podpořil jeho teorii kapitán. „Jsme kamarádi. Co tomu říkáš, hej?“

„To je ono, kápo!“ souhlasil poručík s prožitkem hlubokého zadostiučinění, a přitom já necítím vůbec nic, uvědomoval si Curry, ani znechucení, ani soucit – zkrátka nic. Naštěstí tímhle způsobem jsi zajištěný: oni tě nemůžou ani zklamat, ani otrávit, ani nakrknout, ani opět rozdrtit.

Oba vzhlédli, když do pokoje vešel Belgičan s objednanou holkou. Svůdnou tvář malého mopslíka doplňovaly zmalované rty: barva rubínu se rozprostírala na jantaru.

„Výborně, André,“ aplaudoval Hendry a očima studoval dívčí tělo. Krátké růžové šaty se od pasu rozšiřovaly do sukně, ale nekryly kolena, módní kreaci doplňovaly lodičky na vysokém podpatku.

„Pojď sem, krasavice,“ předl poručík a vztáhl ruku. Míšenka bez váhání zamířila k němu, dokonce nasadila milý i zářivý, skutečně profesionální úsměv. Němec si ji stáhl k sobě na lůžko.

André se mezitím zastavil u veřejí. Bruce už vstal, aby si na sebe hodil blůzu od maskáčů. Nakonec si připnul konopný opasek a nastavil si pouzdro s pistolí tak, až mu viselo pohodlně u stehna.

„Chystáš se vyrazit ven?“ vyzvídal Hendry, který už napájel dívku svým nechutným mixem.

„Jo,“ zamumlal Curry a nasadil si klobouk do buše, jemuž po straně připnutý červenozelenobílý odznak Katanžských ozbrojených sil dodával jakýsi nádech strojeného veselí.

„Zůstaň aspoň na chvíli – no tak, kápo.“

„Haig na mě čeká!“ Bruce zvedl svou FN.

„Kašli na něj! Počkej přeci, užijeme si aspoň trochu srandy…“

„Kdepak, díky.“ Kapitán zamířil ke dveřím.

„Hej, Bruce! Podívej se na tohle.“ Němec překotil děvu na postel tak rázně, až padla na záda. Přitlačil ji jednou paží opřenou o hruď, zatímco se ona podvolila v hravém zápasu. Druhou rukou jí vyhrnul sukni až k pasu.

„Dobře si to prohlídni a řekni mi, jestli se ti ještě chce někam mizet, hej?“

Míšenka neměla žádné spodní prádlo, navíc byla v rozkroku vyholená takovým způsobem, až její buclaté malé pohlaví jako by vzdorovalo v gestu trucování.

„No tak, kápo!“ nedočkavě chrčel Němec. „Ty půjdeš první, abys neříkal, že nejsem spolehlivej kamarád…“

Kapitán zběžně pohlédl na dívku, jejíž nohy se míhaly a tělo svíjelo v laškovném boji s poručíkem. Přitom se nadšeně chichotala.

„S Mikem se vrátíme ještě před hodinou, kdy začíná zákaz vycházení. Proto chci, aby do té doby tahle žena z našeho pokoje zmizela!“ přikazoval velitel.

Necítí žádnou touhu, dumal při pohledu na míšenku, všechno dávno skončilo. Otevřel dveře.

„Curry!“ zařval Hendry. „Ty seš taky zatracenej blázen! Himlhergot, a já si už myslel, že seš chlap – proboha! Ty jsi stejně šílenej jako ty ostatní: Hezounek André, Haig zase kořala. Co je s tebou, machře? V tom má určitě prsty ženská, že jo? Ty seš taky cvok!“

Bruce za sebou zavřel a zastavil se na chodbě, úplně sám. Posměch si přece jenom našel štěrbinu v jeho brnění, proto donutil svou mysl soustředit se na bodavý osten, donutil se bolest v zárodku zadusit.

Všemu je přece konec! Ona mi už nemůže víc ublížit! S přehledem opět dumal a vzpomínal na ženu, ne na tu v pokoji, který právě opustil, ale na jinou, která bývala jeho manželkou.

„Čubka!“ vydechl. A pak rychle, téměř provinile dodal: „Já ji přece nemůžu nenávidět! Vždyť ve mně už není ani trochu zášti, ani touhy…“

2

Hotel Grand Leopold II doslova praskal ve švech. V nabitém vestibulu se téměř všude dali najít příslušníci četnictva. Okázale předváděli své zbraně, hlasitě se bavili, hověli si opření o stěny či se skláněli nad barovým pultem. Ženy byly s nimi, měnily se v barvě od černé až po pastelově hnědou, některé z nich se zdály už opilé. Pár přítomných Belgičanů stále ještě mělo ten udiveně nevěřícný pohled uprchlíků, jedna z matek plakala, když houpala své dítě na klíně. Nacházeli se tu i další běloši v civilních oděvech, ale ostražitost i bdělost z nich doslova čišela – pozorně sledovali dění kolem a těkali očima, podobní dávným dobrodruhům. Dokonce tiše promlouvali s místními domorodci, ustrojení v oblecích podnikatelů. U jednoho stolu se tísnila skupina žurnalistů v promočených košilích: číhali na senzace a čenichali s vytrvalostí supů. A každý se v konžském žáru nezřízeně potil.

Dva jihoafričtí piloti, najatí ke vzdušnému transportu, zdravili kapitána přes celou halu.

„Haló, Bruce – nedáš si s náma něco na žízeň?“

„Dave, Carle, zdravím,“ mávl na ně Curry. „Zrovna teď jsem ve fofru, ale možná mi to vyjde dnes večer.“

„Jenže my odpoledne balíme kufry,“ vrtěl hlavou Carl Engelbrecht. „Zpátky dorazíme až za týden.“

„Tak se nám to určitě povede příště!“ odsouhlasil datum kapitán a vyšel ven hlavním vchodem na Avenue du Kasai. Jakmile se zastavil na chodníku, obílené budovy mu odrazily sluneční zář přímo do tváře. Nechráněný na africkém slunci sebou až trhl a ihned vnímal, jak mu právě začíná prýštit pot snad ze všech pórů na těle, dusícím se pod uniformou. Nasadil si tedy tmavé brýle, které vytáhl z horní kapsičky, a přešel ulici k třítunce značky Chevrolet, ve které na něj čekal mohutný Angličan.

„Budu řídit, Mikeu.“

„Fajn.“ Nadporučík sklouzl po sedadle k protějším dveřím, zatímco kapitán se uvelebil za volantem. Ihned nastartoval a po širokém bulváru zamířili na sever.

„Promiň mi tu scénu, Bruce…“

„Však k žádnému ublížení na těle nedošlo.“

„Neměl jsem tak snadno ztratit nervy!“

Curry neodpověděl, jen si prohlížel opuštěné budovy po obou stranách ulice. Většina byla vydrancovaná, fasády všech rozdrásaly střepiny granátů od minometné palby. Porůznu se podél chodníku povalovaly ohořelé vraky automobilů, podobné krunýřům dlouho mrtvých brouků.

„Neměl jsem ho nechat proniknout mou obranou, ovšem veškeré narážky se silně blížily skutečnosti a vyřčená fakta pálila jako oheň…“

Kapitán mlčel, ale raději víc přišlápl plynový pedál, takže nákladní vůz nabral na rychlosti. Něco takového nepotřebuju poslouchat, ubezpečoval se v duchu, nejsem přece jeho zpovědník! Hlavně to nechci poslouchat! Stočil třítunku na Avenue l’ Etoile, směřující k zoologické zahradě.

„On měl pravdu – prokoukl mě skrz naskrz…,“ setrvával v úvahách Angličan.

„Všechny nás sužují nějaké problémy, jinak bysme tady asi nebyli.“ Aby změnil nadporučíkovo rozpoložení, přešel na jiné téma. „Ovšem je nás jen pár, něco málo šťastlivců. Jsme parta spolubratrů…“

Haig se zakřenil a jeho tvář náhle nabyla mladistvého zjevu. „Přinejmenším je pro nás pocta držet se druhé nejstarší profese na světě – to dobře víme, my, námezdní vojáci…“

„Jenomže ta nejstarší profese je podstatně lépe placená a zažije se při ní mnohem víc legrace,“ oponoval Bruce a stočil vozidlo na příjezdovou cestu k jednopatrovému sídlu. Zaparkoval před hlavním vchodem, pak otočil klíčkem zapalování.

Ještě nedávno tahle rezidence byla domovem hlavního účetního důlní společnosti Union Minière du Haut, nyní se stala ubytovnou sekce „D“, speciální zásahové jednotky, které velel kapitán Curry.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2